Lect dr. ION CORDONEANU
Catedra de Filozofie
Facultatea de Istorie şi Filozofie
Universitatea Dunărea de Jos Galaţi

ASPECTE ISTORICE PRIVIND CONCILIUL DE LA NICEEA ŞI DOCTRINA ARIANISTĂ ÎN SECOLUL AL IV-LEA d. Hr.
Historical aspects about Niceea Council and arianist theory
 in 4-th century A. Ch.
 
Abstract

 Arie negates ontological equality which exists beetwen Holy Trinity Persons. the first ecumenical Council from Niceea denies Arian doctrine which clams the subordonation of the Persons . The Ortodoxie makes abuses of homoousions term whith ontological signification to designate the euality beetwen Father and Son.

1.  Doctrina lui Arie

În anii premergători Conciliului de la Niceea Arie era preot al Bisericii din Alexandria. Născut în anul 256 în Libia şi instruit în teologie de martirul Lucian de Antiohia (+312), Arie se opunea episcopului Alexandru într-o problemă teologică de mare importanţă întrucât era legată de teologia trinitară1. “La origine arianismul prezintă caracterul unei discuţii purtate înlăuntrul bisericii din Alexandria, între două tendinţe teologice care aparţineau, şi una şi cealaltă, de tradiţia acesteia(...)”2, Arie reprezentând latura extremă a origenismului.
Arie3 neagă statutul ontologic egal şi consubstanţialitatea Fiului cu Tatăl, fiind aşadar susţinător al subordinaţianismului, aceasta din dorinţa de a păstra în Sfânta Treime întâietatea şi superioritatea Tatălui. Numai Tatăl este ne-creat şi ne-zămislit, dar şi lipsit de devenire4, singurul principiu veşnic, fără început şi dincolo de fiinţă. Numai Tatăl – după Arie – este arche, principiul tuturor celor făcute. Deşi nu se caută decât exprimarea superiorităţii ontologice a Tatălui, subordinaţianismul este evident. Considerarea Tatălui ca principiu unic al fiinţelor, conduce la devalorizarea ontologică a Logosului; acesta “nu este etern, părtaş la veşnicia Tatălui, ne-creat cum e Acesta, căci Tatăl este Acela de la care a primit viaţa şi fiinţa”5. Chiar dacă Arie nu afirmă în mod clar că “a fost un timp în care Fiul nu a existat” , precauţii de genul celor cuprinse în afirmaţia că Logosul a fost născut “înaintea tuturor timpurilor, înaintea tuturor veacurilor” şi în precizarea că, deşi a fost creat, este o creatură divină perfectă – asemenea precauţii sunt inutile. 
Episcopul Alexandriei, în urma unui sinod ţinut în 320/321, împreună cu alţi ierarhi se vor pronunţa împotriva ereziilor lui Arie, acesta din urmă împreună cu susţinătorii lui fiind excomunicaţi. În Scrisoarea către Eusebiu al Nicomidiei ereticul se plânge că este persecutat pentru ideile sale, conform cărora el susţine că Fiul are un început spre deosebire de Tatăl şi că Fiul provine din nimic, pentru că nu e nici parte din Dumnezeu, nici ceva în subordine.
Refugiindu-se în Palestina la Eusebiu de Cezareea, merge apoi la Nicomidia unde va scrie Thalia, o lucrare în proză şi versuri, care mai e numită şi Banchetul, unde explicitează clar raporturile dintre Tatăl şi Fiul: Dumnezeu n-a fost tată dintotdeauna, deci nici Fiul n-a existat dintotdeauna, ci El a fost creat din voinţa Tatălui (έξ ουκ όντων γέγονε) (nu din fiinţa Lui), fiind creatură deopotrivă cu celelalte. 
Fiul este cea dintâi creatură a lui Dumnezeu, crearea Lui având ca scop crearea lumii. Fiind absolut pur, Dumnezeu nu poate crea lumea materială decât prin intermediar, numit Fiul, Logosul sau Înţelepciunea, căci materia este în sine rea şi L-ar întina pe Dumnezeul absolut (idee de influenţă gnostică).
După Sf. Atanasie, Arie afirmă că Logosul nu este Dumnezeu adevărat, după fiinţă, ci numai prin participare la har6. Aşadar El se numeşte Dumnezeu prin participare (μετοκη λεγεθαι θεος) şi este Fiu numai prin adopţie. După natură Tatăl şi Fiul sunt complet deosebiţi şi infinit neasemănaţi, iar nume precum duh, înţelepciune, adevăr, Logos, etc. Sunt deducţii (επινοιαι; vezi Origen), simple denumiri.
Fiul este numit Logos prin deducţie şi este Fiu după har. Aşa cum rezumă Sf. Alexandru, episcopul Alexandriei, doctrina lui Arie, într-o scrisoare păstrată în Istoria bisericească (I, 6) a lui Sozomen, Fiul “e numit în mod abuziv Logos şi Înţelepciune, întrucât şi El există prin Logosul propriu lui Dumnezeu şi prin Înţelepciunea cea din Dumnezeu, prin care Dumnezeu a făcut toate şi pe El.”

2. Sinodul de la Niceea

Disputa nu rămâne să se desfăşoare doar în limitele Egiptului. Arie va găsi sprijin în Palestina şi restul Orientului şi Asia Mică, fiind susţinut de Eusebiu de Cezareea şi Eusebiu de Nicomidia din iniţiativa cărora sinoadele provinciale din Bitinia şi Palestina l-au reabilitat pe Arie. Reacţiile nu s-au lăsat aşteptate, episcopul Ierusalimului Macarie protestând, alături de episcopii de Tripoli şi Antiohia (anul 323/324). 
Alexandru, la rândul lui, va lua atitudine prin scrisori adresate grecilor şi papei Silvestru de la Roma, scrisori în care va afirma unitatea de fiinţă dintre Tatăl şi Fiul - Logosul, susţinând deopotrivă existenţa distinctă a Fiului ca ipostază şi nu că ar fi un atribut al lui Dumnezeu7, stăruind asupra naturii divine şi superiorităţii dintre El şi creaturi. 
De textele Sfântului Alexandru se va ţine seama la Niceea, unde, pentru a se depăşi situaţia complexă şi tulbure produsă în Biserică de Arie, împăratul Constantin a hotărât să convoace primul sinod ecumenic. Aflat la Nicomedia, în 324, după ce îl biruise definitiv pe Licinus, el primi plângerile celor două tabere doctrinare, neputând admite ca aceste certuri dogmatice să tulbure pacea romană. El scrise Patriarhului Alxandriei şi lui Arie, invitându-i să se înţeleagă, recomandând clerului alexandrin exemplul filosofilor elini care discutau asupra concepţiilor unii împotriva celorlalţi fără ură. Episcopul Hosius de Cordoba din însărcinarea împăratului duse scrisoarea, imformându-l pe Constantin în legăturp cu agitaţia produsă de arianism. Împăratul avu atunci o mare idee politică, hotărând convocarea la un sinod a tuturor episcopilor din lumea creştină8 În Viaţa lui Constantin cel Mare, Eusebiu de Cezareea notează: ,, ... s-a hotărât împăratul să adune întreaga oaste a lui Dumnezeu într-un sinod ecumenic, poftind prin scrisori pline de curtenie pe episcopii de pretutindeni să vină cât mai degrabă spre a lua parte la el. N-a fost o poruncă oarecare, fiindcă la plinirea ei şi-a pus cuvântul străduinţa personală a împăratului, fie în alegerea curierilor oficiali, fie spre înlesnirea procurării nenumăratelor animale de povară de care avea să fie nevoie. A fost desemnat şi oraşul potrivit sinodului, un oraş purtând numele biruinţei, anume Niceea, din provincia Bitiniei” 9.
	Sinodul s-a deschis în 20 mai 325 şi a durat până la 25 august acelaşi an, participând la el episcopi din tot imperiul, dar şi din afara lui (Goţia, Armenia, Persia)10.
Spectrul doctrinar-teologic al Părinţilor care au participat la Niceea este unul variat, existând la un moment dat trei direcţii. Alexandru cu Atanasie şi Osius al Cordobei reprezintă ortodoxia, susţinând că Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu este Dumnezeu şi om, atenţionând astfel împotriva doctrinei lui Arie de partea căruia sunt Secund al Ptolemaidei, Teonas al Marmaricii şi alţi 20 de episcopi. Eusebiu de Nicomidia se va situa la mijloc, precizând raportul dintre Tatăl şi Fiul prin termenul omiusios =asemămător după fiinţă cu Tatăl. Eusebiu de Cezareea asociază subordinaţionismul moderat de inspiraţie origenistă cu conservatorismul preocupat mai mult de ,,păstrarea unităţii decât de dobândirea preciziei, şi tocmai de aceea ostil oricărei formule noi, căutând să urmeze îndeaproape învăţătura primită prin tradiţie, exprimată în termeni strict biblici.”11 Ortodocşii vor fi susţinuţi de către Eustaţiu de Antiohia şi Marcel de Ankyra, acesta din urmă un anti-arian fervent care va afirma totuşi sabelianismu112.
	Eusebiu de Cezareea propune în cadrul lucrărilor conciliului mărturisirea de credinţă13 la care sinodalii vor adăuga termenul homoousius (de-o-fiinţă), precizându-se astfel, împotriva lui Arie, consubstanţialitatea Fiului cu Tatăl. Discuţia asupra termenului a fost largă şi complexă, ajungându-se la concluzia că deofiinţimea nu înseamnă nici excrescenţă (asemenea lăstarului din rădăcină), nici curgere (asemenea copiilor ieşiţi din părinţi), nici o parte din altul (asemenea bulgărelui de aur folosit pentru modelarea a mai multor vase de aur14. Însuşi împăratul Constantin ajunge la concluzia că ,,asemenea lucruri trebuie înţelese prin raţiuni divine şi de negrăit.”15
	Marea realizare a Sinodului I este adoptarea acestui termen (homoousios) care va face obiectul discuţiilor aprige şi a cărui acceptare este făcută uneori cu reţinere şi îndoială. Departe de a fi fost redus la tăcere, arianismul va deveni o criză a secolului IV în teologia creştină, uneori fiind în joc (în funcţie de numărul de susţinători) chiar supravieţuirea hotărârilor dogmatice de la Niceea. Al doilea Sinod ecumenic, desfăşurat la Constantinopol în 381, va arăta pentru a doua oară în istoria Bisericii importanţa autorităţii imperiale în problema stabilirii unităţii religioase.

b.  Arianismul până la Teodosie cel Mare (379-395)16
	
Împăratul Constantin cel Mare, conform hotărârilor de la Niceea, a exilat pe Arie, arătând astfel că sprijină ortodoxia (chiar dacă după trei ani l-a rechemat din exil). Această atitudine nu este valabilă şi în cazul lui Constanţiu sau Valens care susţin arianismul, exilând episcopi ortodocşi. Numeroase sinoade17 ţinute în anii ce vor urma conciliului ecumenic din 325 vor înlătura din mărturisirile de credinţă cuvântul homoousios în chip sistematic. Începând cu Constanţiu, Sfântul Atanasie va fi exilat de cinci ori. Revenirea din ultimul exil (362) marchează începutul fazei de reconciliere prin sinodul de la Alexandria (362) în care se cerea acceptarea hotărârilor de la Niceea în ceea ce priveşte teologia trinitară şi respingerea arianismului. Lucru dificil, atât din cauza multiplelor obiecţii aduse termenului homoousios18, cât şi datorită împărţirii arianismului în mai multe direcţii.
	În primii ani de după Niceea se constituie frontul împotriva ereziei sabeliene, reprezentată de Marcel de Ankyra, considerată răspunzătoare pentru echivocul termenului ,,consubstanţial”. Această coaliţie, organizată de Eusebiu de Cezareea şi Eusebiu de Nicomidia, vor elimina sistematic pe susţinătorii ortodoxiei.
	Situaţia este instabilă. Constantin moare în 337. Urmaşul lui în Occident este Constant ale cărui convingeri sunt niceene. Orientul, sub Constanţiu II, va rămâne arian. Odată cu uciderea lui Constant, şi partea occidentală se va alinia la poziţia oficilală a Orientului, puţinii care vor rămâne fideli faţă de ortodoxie fiind exilaţi.
	Generaţia care urmează după moartea lui Arie (335), Eusebiu de Cezareea (340), Eusebiu de Nicomidia (341), va încerca să stabilizeze, fără a-l urma orbeşte pe Arie19, însă fără a fi precişi în formulele privitoare la asemănarea dintre Dumnezeu şi Logos. Conciliul din Antiohia (345) va prelungi epoca de echivoc dogmatic, chiar dacă sunt respinse formule ca ,,Fiul scos din neant” şi ,,a fost un timp în care Fiul nu exista.”
	Anul 350 aduce cu sine apariţia unui tip de neoarianism mai radical decât cel al lui Arie, anume anomeismul susţinut de Aetius şi Eunomos.
	Pentru Aetius, esenţa divină caracteristică Tatălui este nenăscută, iar Fiul trebuie să fie complet diferit (anomoios), iar Eunomos, practic, nu va nuanţa cu nimic această poziţie. Reacţiile care au apărut vor refuza anomeismul, dar răspunsurile la problema asemănării dintre Tatăl şi Fiul vor fi diferite. Unii vor afirma că Tatăl şi Logosul sunt asemenea în toate privinţele, deci şi în ceea ce priveşte substanţa (de unde şi numele de homoiousios). Din rândul lor, şi bătând în retragere datorită apropierii de ortodoxia niceeană, se vor desprinde homeenii sau homeii, care vor proclama o simplă asemănare generală între persoanele trinitare (homois)20. Perioada domniei lui Constanţius cuprinsă între anii 357-360 cunoaşte o înmulţire a conciliilor, un factor în plus fiind şi indecizia împăratului de a adopta o teologie sau alta. La 1 ianuarie 360, Constantius acceptă homeismul lui Acacius şi această teologie va fi considerată arianismul istoric.
	Următoarele două decenii înregistrează o altă discuţie: paralel cu divinitatea Fiului, este pusă sub semnul întrebării divinitatea Sfântului Duh. Erezia pneumatomahă se va răspândi în Asia Mică, în rândurile homiusienilor, împotriva cărora se va lupta şi Sfântul Atanasie şi Sfântul Vasile cel Mare.
	În anul 362, Apollinarios din Laodiceea, niceean riguros în problema trinităţii, va dezvolta o teologie hristică mai puţin sigură, reacţionând împotriva celei ariene: Cuvântul divin are în întrupare rolul spiritului – acela de principiu activ – lucru care – va obiecta ortodoxia - mutilează umanitatea lui Hristos21.
	După scurta domnie a lui Iulian (361-363), Valentinian (364-375) îl asociază pe fratele său Valens (364-378). Dacă Valentinian era un niceean care nu se amesteca în teologie, Valens adoptă arianismul homeean, împotriva anomeilor, homeusienilor şi niceenilor. Acum Sfântul Atanasie va fi alungat pentru a cincea oară din Alexandria22.
	Totuşi, în timpul lui Valens se dezvoltă o grupare neo-ortodoxă la care aderă unii homeeni ca Meletius de Antiohia, Vasile cel Mare, Grigore de Nazianz şi Grigore de Nyssa, care susţineau perfecta asemănare a Fiului cu Tatăl în toate privinţele; această grupare va fuziona în cele din urmă cu niceenii. Până atunci a fost necesar să se demonstreze echivalenţa a două formule care rezumau doctrina despre trinitate: o ousia şi trei ipostaze la capadocieni, o substanţă şi trei persoane la latini, cea dintâi suspectată de arianism, cea de-a doua de sabelianism23. Îi revine meritul de a fi încercat unificarea celor două teologii Sfântului Vasile. 
	La 19 ianuarie 379, succesorul lui Valens în Orient devine generalul iberic Teodosie, un niceean convins care la 28 februarie 380 dă un edict prin care este impusă ortodoxia. În 388 Teodosie recucereşte Occidentul, intervenind pentru împărăteasa Iustina şi fiul ei Valentinian II, împotriva uzurpatorului Maximus şi abrogând măsurile de toleranţă în favoarea arienilor. De acum înainte, arianismul este învins, iar ortodoxia devine religia oficială a Imperiului roman.

1. De altfel, discuţia era veche, încă de pe vremea lui Dionysos al Alexandriei (260-265), care , mai întâi a susţinut subordinaţionismul, însă, la intervenţia episcopului Dinoysos de la Roma, afirmă egalitatea deplină dintre Tatăl şi Logos; conf. H.I.Marrou, Biserica în antichitatea târzie 303 – 604, Ed. Teora, 1999, p. 40.

2. ibidem.

3. Principalele surse pentru a cunoaşte doctrina arianistă sunt: 1) scrierile lui Arie însuşi;a) scrisoarea lui Arie către Eusebiu de Nicomidia, păstrată de către Sfântul Epifanie (Haer. LXIX, 6) şi de către Teodoret (Hist. eccl. I, 4); b) scrisoarea lui Arie către Alexandru al Alexandriei, păstrată de către Sfântul Atanasie (De synodis, 16) şi Sfântul Epifanie (Haer. LXIX, 7,8); c) fragmente din Thalia păstrată de către Sfântul Atanasie (Contra arienilor, I, 5, 6, 9; De synodis, 15); d) mărturisirea de credinţă a lui Arie către Constantin, păstrată de Socrates (Hist. eccl., I, 26) şi Sozomenos (Hist. eccl., II, 27); e) Textele citate reproduse de către Sfântul Atanasie (Epist. encycl. ad episcop. AEgipt, 12 şi De sententia Dionysii, 23); 2) expunerile doctrinei lui Arie făcute de către primii săi opozanţi: Sfântul Alexandru (Epistula encyclica, 3, reprodusă de Socrate în Hist. eccl., I, 6, Sfântul Atanasie şi alţii); 3) însemnările furnizate de către istorici (Socrate, Sozomen, Sfântul Epifanie, Philostorg, etc.); pentru completarea bibliografiei, vezi J. Tixeront, Histoire des dogmes, vol. II (325-430), Paris, Libraire Victor Lecoffre, 1922, cu o analiză amănunţită (p. 19-31); I.G.Coman, Patrologie, III, 1988, p. 77-82; I. Rămureanu, Istoria Bisericii universale, EIBMBOR, Bucureşti, 1992, p. 121-123; H.I.Marrou, op. cit., cap. 4 şi 5; Cicerone Iordăchescu, Istoria vechii literaturi creştine, Iaşi, 1935, II, p. 62-66; Anton I. Adămuţ, Literatură şi filosofie creştină, Ed. Fides, Iaşi, 1997, I, p. 41-42; Histoire des conciles d΄apres les documents originaux, Paris, tome I, premiere parti, 1907, p. 349-363.
	Privind aspectele istorice ale arianismului şi dezbaterile de la Sinodul I ecumenic, vezi şi: pr. Ilie Negoiţă, Unele aspecte ale arianismului după condamnarea lui la Niceea 325, în Glasul Bisericii, nr. 5-6, 1969, p. 567-571; Ion Rămureanu, Lupta ortodoxiei contra arianismului, în Studii teologice nr. 1-2, 1961, p.13-31; idem, Sinodul I ecumenic de la Niceea. Condamnarea ereziei lui Arie. Sinodul niceean, în Studii teologice, nr. 1-2, 1977, p. 15-60; N. Chifăr, Răsăritul şi Apusul creştin în apărarea dogmei Sfintei Treimi în secolul al IV-lea, în Dialog teologic (revista Institutului teologic romano-catolic), nr. 5 (Sfânta Treime - izvorul şi temeiul unităţii creştine), Ed. Presa Bună, Iaşi, 2000, p. 89- 106.

4. Întrucât nu exista distincţie clară între formele de participiu ale verbelor gennao (a naşte, a zămisli) şi ginomai (a deveni).

5. Scrisoarea lui Arius către Alexandru din Alexandria; ap. H.I.Marrou, op. cit.

6. Contra arienilor, I, 6.

7. Sozomen, Istoria bisericească, I, 6.

8. ”Cel mai important act în legătură cu biserica creştină în perioada anilor 324-337, a fost fără îndoială primul sinod ecumenic de la Niceea (325), convocat şi prezidat de însuşi împăratul, ca adevărat şef suprem al bisericii, ale cărui hotărâri, tot el, în calitate de şef al statului, a dispus să fie făcute cunoscute şi respectate de creştinii din toate provinciile Imperiului roman, cei care nu se supuneau fiin exilaţi.” ; “în toate acţiunile sale, Constantin urmărea menţinerea unităţii bisericii, ca o condiţie absolut esenţială pentru unitatea statului.”(Ion Barnea, O. Iliescu, Constantin cel Mare, EŞE, Bucureşti, 1982, p. 72).

9. Viaţa lui Constantin, 3, 6, 1.
10. printre cei mai importananţi: Alexandru al Alexandriei cu diaconul Atanasie, devenit episcop (328-373), Eustaţiu al Antiohiei, Macarie al Ierusalimului, Eusebiu al Cezareei, Marcel de Ankyra, Nicolae al Mirelor Lichiei, Spiridon al Trimitundei, Leonţiu din Cezareea Capadociei, Teofil al Goţiei. Pentru sinoadele dinaintea anului 325, vezi Histoire des conciles..., p. 363ş.u. (Alexandria, 320), p. 378 ş.u. (Bithinia); ca şi pentru desfăşurarea sinodului de la Niceea (p. 386 ş.u.)

11. H.I.Marrou, op. cit., p. 43. De altfel, la obiecţia adusă termenului homoousios =deofiinţimea Tatălui şi Fiului, diconul Atanasie şi alţi episcopi arată că formula este de fapt preluată de la Clement, Origen, Tertulian, Dionisie al Romei şi alţii.

12. după modalişti, ,,divinitatea este o unitate (monas) nedistinctă, dar ea iese din sine însăşi în timp pentru scopurile lumii. Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh nu sunt persoane distincte ale dumnezeirii, ci trei numiri într-o singură ipostază sau trei moduri ale lui Dumnezeu” (A. I. Adămuţ, op. cit., p. 41). Alături de modalişti, dinamicii afirmă că Fiul şi Sfântul Duh sunt puteri/însuşiri ale lui Dumnezeu. Modaliştii şi dinamicii sunt cele două categorii de erezii antitrinitare.

13. ,,Credem într-un Dumnezeu, Tatăl atotputernic, făcător al tuturor celor văzute şi nevăzute. Şi într-un Domn Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, născut din Tatăl (ca) Unul- Născut, adică din fiinţa Tatălui, Dumnezeu din Dumnezeu şi lumină din lumină, Dumnezeu adevărat din Dumnezeu adevărat, născut nu făcut, de-o fiinţă  (homoousios) cu Tatăl, prin carele toate s-au făcut, cele din cer şi cele de pe pământ. Care pentru noi oamenii şi pentru a noastră mântuire, s-a pogorât, s-a întrupat şi s-a făcut om, a pătimit şi a înviat a treia zi, s-a înălţat la ceruri, va veni să judece viii şi morţii. (Credem) şi în Duhul Sfânt.” ,, Cât despre cei ce spun că ,,era o vreme când Fiul nu era” şi că ,,El nu era înainte de a fi fost născut” şi că ,,A fost făcut din nimic”, ori afirmă că Fiul lui Dumnezeu din altă ipostază sau fiinţă (ousie), sau creat ori schimbător, pe aceştia Sfânta Biserică Universală (catolică) şi apostolică îi anatemizează.” (Socrate, Istorie bisericească, I, 8)

14. v. I.G.Coman, op. cit., p. 93-94.

15. Socratre, op. cit., 1, 8.

16. v. H.I.Marrou, op. cit., cap. 5.

17. Roma (341), Antiohia (341), Sardica (343), Sirmium (351), Arles (353), Milano (355), Sirmium (357), Seleucia şi Ariminium (359).

18. ,,I se reproşa caracterul său prea material, dacă nu chiar materialist (în limba comună termenul homoousios se folosea în legătură cu două obiecte, de pildă două monezi făcute din acelaşi material), ca şi felul suspect în care fusese întrebuinţat de către eretici, începând cu gnosticii, şi probabil ceva mai recent de către Paul de Samosata, în legătură cu care sensul trinitar al termenului fusese respins în mod oficial” (H.I.Marrou, op. cit., p. 45).
	Pentru discuţia privind doctrina lui Paul de Samosata, vezi Histoire des conciles, tome I, premiére parti, Paris, 1907, p. 195-206 (Trois concile d`Antiochie, ŕ l`occasion de Paul de Samosate, 264-269); p. 434 ş.u.
	Acest termen, destinat unei notorietăţi atât de mare, a fost repudiat de sinodul ţinut la Antiohia, în 269, împotriva lui Paul de Samosata. Această decizie nu poate fi explicată decât prin sensul modalist de care termenul era susceptibil; mai exact, condamnarea nu s-a făcut asupra termenului în sine, ci asupra unei propoziţii în care el intrase cu sens fals, sabelian sau modalist. Aceasta este explicaţia la care se opreşte Sfântul Hilarie, Sfântul Vasile şi Sfântul Atanasie. Ultimii doi reprezintă problema astfel: Paul a susţinut că dacă Iisus Hristos nu a trecut de la umanitate la divinitate, el nu este όμοουσιος τω πατρί. În acest caz, trebuie admise trei substanţe, din care două derivă din a treia. astfel, continuă Sfântul Hilarie, Iisus nu va fi όμοουσιος cu Tatăl decât cu condiţia ca ceea ce este divinitatea în el să fie ceva impersonal, care nu diferă de ουσία Tatălui; în caz contrar, amândouă vor deriva dintr-o ουσία primară. Oυσία astfel înţeleasăechivalează la Paul de Samosata cu ύπόστασις, ceea ce explică respingerea lui όμοουσις de către sinod. termenul nu este biblic, dar fundamentele sale sunt textele de la Ioan10,30 (Ego et Pater unum sumus; εγω και πατηρ έν εσμεν) şi în Ioan 16, 15 (Omnia quaecumque habet Pater, mea sunt; παντα όσα εχει ό πατηρ εμά εστιν ). În ciuda faptului că termenul nu poate fi găsit în Scriptură, se reclamă de la câteva autorităţi patristice. Tertulian(Adv. Praxeam II, P.L., t.II, col. 157) şi Lactanţiu (Divin. instit. IV, 29, P.L., t.IV, col. 539) folosesc expresia: unius substanţiae. Dionisie al Alexandriei acceptă şi el termenul, conform Sfântului Atanasie (De decret. Nic. syn.,25; De sentent. Dionysii, 18, P.G., t. XXV, col. 462, 506.). Sfântul Pamfil, în Apologia lui Origen, citează un pasaj din maestrul său, extras din comentariul Epistolei către Evrei, care conţine termenul όμοουσιος (Apologia, 5, P.G., t. XVII, col. 581). Termenul este folosit în general de către Eusebiu de Cezareea, în scrisoarea către cei din eparhia sa, spunând că ,,mai mulţi episcopi şi sciitori învăţaţi şi celebri s-au folosit de acest termen vorbind de Tatăl şi Fiul" (P.G., t.XX, col. 1541). termenul όμοουσιος se găseşte într-un fragment din Thalia lui Arie: ,,αλλ`ουδε όμοουσιος αυτω". Astfel termenul nu intervine brusc; a existat o perioadă de testare pentru a-şi dovedi consistenţa teologică. Sfântul Atanasie însuşi, în De decretis Nicaeae synodi afirmă: ,,Sub raport material, două lucruri pot semăna, fără a fi unul în celălalt şi fiind separaţi printr-un spaţiu mare, cum sunt copiii şi părinţii lor. Nu astfel este raportul dintre tatăl şi Fiul. Fiul nu doar seamănă cu Tatăl; ci, mai mult, El este în mod substanţial inseparabil de El. El şi Tatăl sunt una, cum o spune El însuşi, şi totdeauna Tatăl este în Cuvântul, precum Cuvântul în Tatăl; este exact acelaşi raport   ca cel dintre raţiune şi lumina care iese din ea; iată ceea ce vrea să spună cuvântul όμοουσιος" (22, P.G., t. XXV, col. 453 ş.u.). Cuvântul deofiinţă nu se aplică decât la două fiinţe cu condiţia ca ele să fie două persoane distincte, ,,deoarece, spune Sfântul Vasile, un lucru nu este niciodată consubstanţial - deofiinţă cu sine însuşi, dar întotdeauna cu un altul" (Epit. 2, P.G., t.XXXII, col. 392 ş.u.). El continuă că despre Tatăl şi Fiul nu se poate spune că sunt consubstanţiali, decât dacă ne referim la natură, distingându-se ca persoane. Astfel όμοουσιος conţine respingerea ereziei sabeliene (p. 435-436).

19. prima formulă a conciliului din Antiohia (341).

20. homiusienii sunt reprezentaţi de Eusebiu de Nicomidia, Asterius Sofistul, Teogon de Niceea; homeismul este poziţia de mijloc afirmată de Acaciu al Cezareei în jurul anului 355.

21. v. I.G.Coman, Şi Cuvântul S-a făcut trup, Timişoara, 1993, cap. II (Hristologia ariană şi apolinaristă); Eduard Ferenţ, Cristologie, Ed. Presa Bună, Iaşi, 1998.

22. primul exil sub Constantin (11 iulie 335 – 22 noiembrei 337);
    al doilea exil, sub Constantius (16 aprilie 339 – 21 octombrie 346);
    al treilea exil, sub Constantius (9 februarie 356 – 21 februarie 362);
    al patrulea exil, sub Iulian (24 octombri 362 – 5 septembrie 363);
    al cincilea exil, sub Valens (5 octombrie 365 – 31 ianuarie 366).

23. hypostasis= stare dedesupt, aşadar substanţă. Sfântul Hieronim, în două scrisori adresate papei Damasius (376/377) ridică problema identităţii dintre ipostază şi ousia (substanţă, natură).
	Conform schemei aristotelice, individualitatea concretă a unui lucru (hypostasis) înseamnă că acel lucru este (adică ousia sa), dificultatea constând, în acest caz, în incapacitatea de a identifica “înlăuntrul” substanţei o alteritate care să nu fie bazată pe voinţă. Disocierea lui hypostasis (care pentru occidentali este traducerea exactă a latinului substantia) de ousia şi apropierea lui de prosopon (care corespunde latinescului persona) este soluţia dogmatică întrevăzută de capadocieni.
	Ontologic, însă, formula “o ousia în trei hypostasis sau personae” presupune că un termen relaţional, cum este cel din urmă, pătrunde pentru prima dată în ontologie şi că o categorie ontologică precum cea de hypostasis devine o categorie relaţională. Aceasta înseamnă că a fi devine identic cu a fi în relaţie. ,,Pentru ca cineva sau ceva să fie, două lucruri sunt necesare în acelaşi timp: să fie el însuşi (hypostasis) şi să fie în relaţie (adică o persoană)” (Zizioulas, op. cit., p. 88). De aici pornindu-se, se vor configura două modalităţi de a formula dogma despre Trinitate. Apusul va prezenta mai întâi fiinţa în ea însăşi şi continuă până la persoane. Răsăritul, dimpotrivă, consideră că afirmaţia ontologică ultimă despre Dumnezeu nu trebuie căutată în ousia Sa, ci într-un hypostasis, adică în persoana Tatălui. Primii pornesc de la una şi ajung la trei, ceilalţi invers. Pentru unii persoana e mod al firii, pentru ceilalţi firea e conţinut al persoanei.