Prof. dr. univ. VICTOR VOICU
Catedra de Filosofie
Facultatea de Istorie şi Filosofie
Universitatea Dunărea de Jos
Galaţi

IMPLICAŢII ONTOLOGICE ALE RAPORTULUI RECESIV

Abstract

Giving a metaphisic interpretation to the biologic term of recessivity, Mircea Florian makes an attempt of founding a new onthology base don the original solving of some fundamental philosophycal problems. In the present paper, the author brings into discussion the way the Romanian philosopher deals with the issue of world`s unity and of dialectics from the perspective of the recessivity theory. This book is a proof of M. Florian`s intention of overcoming both clasical monism and dualism, and also of the traditional dialectics. The result of such an intention is a lucid and personalized analysis of the question of nature and the dinamics of existence, finalized finished in a conception based on the statement of the double natures recessive realities founded on the inequality but also on the necessity of the opposites.

Conceptul de recesivitate şi, legat de acesta, cercetarea dualităţilor recesive sunt expuse în lucrarea postumă a lui Mircea Florian Recesivitatea ca structură a lumii – lucrare ce se înscrie în continuitatea reflecţiilor gânditorului român ce definea filosofia ca ştiinţă ce „clarifică noţiunile fundamentale” sau „ştiinţa principiilor prin care se totalizează cunoştinţa şi acţiunea” şi care se impune, concomitent, atât ca o explorare mai adâncă a resorturilor şi potenţelor gândirii omeneşti, cât şi ca propunere şi motivare a unei noi viziuni asupra lumii asupra structurilor ei fundamentale.
	Termenul de recesivitate a fost împrumutat de M. Florian din biologie, mai exact din genetică, unde este folosit pentru a explica modul de combinare a caracterelor ereditare dispuse în perechi, câte unul de la fiecare părinte; în procesul selecţiei însă, se manifestă în mod dominant numai un caracter, celălalt rămânând în stare ascunsă, recesivă.
	Filosoful român a imprimat însă un sens nou conceptului de recesivitate considerând că prin intermediul conceptului respectiv se poate exprima şi explica mai bine raportul dintre termenii contrari aflaţi în mod necesar în unitate, oferindu-se un fundament teoretic mai inteligibil pentru surprinderea structurii asimetrice a lumii.
	Apelul la noţiunea de recesivitate i-a fost sugerat de dorinţa de a clarifica atât raportul dintre materie (corp) şi spirit (suflet), cât şi raportul dintre noutate şi identitate (cum este posibilă noutatea într-un univers care este sau pare a fi inteligibil numai prin repetiţie şi identitate). Conform propriilor sale mărturisiri, Florian a folosit termenul de recesivitate deoarece nu a fost satisfăcut nici de ideea complementarităţii, nici de aceea a paralelismului unor factori ce intră în structura lumii. Nu a putut accepta nici principiul corelatelor (exprimat prin opoziţia contradictorie şi mai ales prin cea contrară), considerând că prin recesivitate poate să exprime mai bine atât structura polară a lumii, cât şi raportul dintre termenii corelativi ce o alcătuiesc. Demersul său nu se axează însă pe raportul de corelaţie, ci pe suporturile corelaţiei. 
	Prezenţa conceptului biologic de recesivitate în încercarea lui M. Florian de definire şi explicare a structurii intime a lumii nu are nimic comun cu o posibilă abordare biologizantă a problematicii filosofice, ci are menirea să facă mai explicită şi mai credibilă modalitatea de tratare de către filosoful român a unor semnificative probleme metafizice asupra cărora ne vom opri în continuare.

1.	Recesivitatea şi unitatea lumii.

Înţeleasă ca o reţea complexă de conexiuni polare, proprii întregii existenţe, recesivitatea este folosită de M. Florian ca argument pentru expunerea propriei sale concepţii privind problema unităţii lumii.
Unitatea lumii nu mai este dedusă de el din reducţia diversităţii la un singur factor, ci din natura relaţiilor dintre diverse aspecte ale realităţii. În acest context problematic cugetătorul român manifestă o atitudine mai mult decât rezervată faţă de monism care „a ştiut să valorifice până la absurd o aşa-numită năzuinţă nestăpânită a spiritului spre unitate, spre sinteză”. Monismul este, în opinia sa, un „focar de sofisme al căror izvor este în convingerea că lumea este un fel de Individ infinit care rămâne acelaşi, imutabil, în mijlocul transformărilor”.
Pe aceste considerente, M. Florian refuză monismul – înţeles ca o concepţie ce reduce diversitatea calitativă a realităţii la un singur aspect concret al acesteia, la o aşa numită substanţă unică –, nu-l acceptă ca argument ontologic în soluţionarea problemei unităţii lumii, ci postulează o unitate bazată pe corelaţia dintre factorii aflaţi în raporturi de opoziţie, mai exact de opoziţie recesivă. „În sens logic – scrie el – unitatea este relaţia sau raportul. Nimic nu este în lume cu totul independent sau nerelaţionat”.
Convins fiind de acest aspect al realităţii, pledoaria şi argumentele sale se desfăşoară în favoarea multiplului, a diversului, a opoziţiilor, a dualităţii, realitatea fiind discutată ca „diversitate de dualisme”.
Afirmaţia respectivă nu contrazice ideea unităţii lumii. Reţinerea faţă de monism, trebuie privită ca un efect al dorinţei gânditorului român de a accede în resorturile intime ale realităţii, aceasta fiind, în convingerea sa, sarcina filosofiei.
Unitatea lumii, spune M. Florian, nu este apanajul gândirii; inteligibilul nu trebuie confundat cu unificarea. Pentru el unitatea lumii este o realitate dictată de lucruri care, păstrându-şi individualitatea, se află în anumite relaţii ce se reflectă în concepte. Unitatea lumii este în date, în obiecte, în lucruri; altfel nu este posibilă.
Putem constata că M. Florian se detaşează în discutarea problemei unităţii lumii atât de modalităţile reducţioniste, cât şi de întreaga metafizică tradiţională care „a trăit din absolutizarea noţiunilor, în speranţa că ea va descoperi noţiunea din care vor decurge, printr-o formulă magică, celelalte noţiuni şi realităţi”. În concepţia sa unitatea nu mai este argumentată pe ideea Unului înţeles ca substrat ultim al multiplicităţii, ci se bazează pe opoziţii, pe contrarii aflate în relaţie. Iar opoziţia nu este opera gândirii, ci este „un dat primordial de care este saturată realitatea”
Pentru o înţelegere mai adecvată a acestei perspective ontologice se impune aducerea în discuţie a modalităţii de tratare de către M. Florian a raporturilor recesivităţii cu antinomia şi cu dialectica.

2.	Recesivitate şi antinomie

Respingând monismul, Mircea Florian, promovează dualismul dar un dualism de o nuanţă specială numit dualism recesiv pe care-l tratează ca o formă a opoziţiei. Spre deosebire de filosofiile de inspiraţie hegeliană centrate pe ideea opoziţiei contradictorii, Florian consideră că atât din punct de vedere ontologic, dar şi din punct de vedere gnoseologic şi metodologic, rolul hotărâtor îl are opoziţia contrară, dualismul recesiv fiind o formă a acesteia. În opoziţia contrară recesivă unul din termeni este supraordonat, celălalt este subordonat, iar un termen nu exclude pe celălalt ca în contradicţie.
Şi, o preocupare majoră a filosofului român va fi legată de legitimizarea recesivităţii în opoziţia contrară, în dualism, în antinomie.
Ideea de fond a perspectivei ontologice introdusă de M. Florian este că „structura universală a datului este relevată de dualitatea recesivă, adică de existenţa a doi factori opuşi, dar legaţi necesar, din care unul domină pe celălalt care totuşi păstrează o semnificaţie superioară”. Cei doi factori din alcătuirea respectivului tip de antinomie se află în „simbioză ontologică”, în sensul că sunt simultan daţi, fără posibilitatea derivării unuia din celălalt şi fără posibilitatea ca primul factor să poată fi gândit independent de al doilea, numit factor recesiv.
Cei doi factori alcătuiesc un „raport autentic de recesivitate” numai în situaţia în care ei formează o antinomie asimetrică în care echilibrul este doar relativ, în care factorul prim este dominant, dar cel recesiv îşi manifestă acţiunea sa modelatoare asupra acestuia, acţiune considerată indispensabilă menţinerii şi funcţionării raportului respectiv. Pe baza acestora, Mircea Florian conchide că dualismul este totdeauna o opoziţie, are un caracter antitetic, antinomic, caracter determinat de raportul recesiv.
Aducând în discuţie concepţia kantiană ca tensiune dintre teză şi antiteză, Florian constată că tocmai inegalitatea tezei şi antitezei pledează pentru admiterea recesivităţii şi aduce în sprijinul acestei idei modelul evoluţiei filosofiei europene unde „sistemele filosofice se dezvoltă unele din altele fiindcă se încolonează unele contra altora”, o concepţie filosofică apărând fie ca o replică cu o problematică opusă, fie ca o prelungire a ei însăşi într-o „fază deosebită”. Spre exemplificare, consideră că atât materialismul, cât şi idealismul subiectiv ar fi avut aceeaşi sursă: idealismul; primul ar fi apărut ca alt mod de explicare a lumii, iar al doilea prin prelungirea ideatică a respectivei filosofii-matrice. Acest modus nascendi al sistemelor filosofice demonstrează, după M. Florian, faptul că teza şi antiteza nu au o eficacitate egală. „Stă în natura fiecărui sistem să fie necomplet, deschis, nesaturat, pentru că este un sistem determinat, adică are un punct de plecare situat în sistemul din care s-a desprins”. Astfel, succedarea sistemelor filosofice nu compromite filosofia, ci o justifică şi o întăreşte.
Intenţionând să legitimeze recesivitatea prin antinomie, mai exact spus printr-un anumit fel de antinomie, Mircea Florian s-a ocupat şi de problema cauzei antinomiilor. Prezentarea punctului său de vedere este precedată de aducerea în discuţie a perspectivei criticiste şi a celei realiste asupra problemei respective.
Criticismul – constată el – consideră că antinomiile sunt rezultatul contradicţiei ce apare la nivelul raţional. Raţiunea este simplificatoare şi vrea unitate perfectă şi coerenţă totală. Însă, acest lucru este peste puterile ei, pentru că, în opinia criticismului, ea este o formă de cunoaştere ce-şi primeşte materialul din experienţa sensibilă şi de aceea este valabilă numai în cadrul experienţei posibile care nu cunoaşte decât finit şi condiţionat. Ca urmare, pretenţia raţiunii de a cuprinde Totul eşuează în sofism, în contradicţii insolubile, în antinomii.
Pe de altă parte, realismul a descoperit că fundamentul antinomiilor este însăşi realitatea absolută, structura intimă a acesteia. Realismul hegelian de exemplu, a susţinut că raţiunea este antinomică pentru că însăşi realitatea ideală sau spirituală, realitate aflată în continuă devenire ca urmare a principiului negaţiei, este antinomică. Hegel a dat raţiunii antinomice o valoare ontologică şi a considerat că principiul antinomiei este „infinitul mişcării circulare care se întoarce în punctul de plecare fără a se opri”, infinitul întâlnind finitul în sinteza Totalităţii. La rândul său realismul materialist (aşa cum l-a ilustrat, în secolul al XX-lea, N. Hartmann) a considerat că antinomia nu este generată de raţiune, ci de existenţă, că „reprezintă un conflict real în fundamentele categoriale ale existenţei”. Acesta este şi motivul pentru care soluţionarea lor este imposibilă şi care anulează pretenţiile pur raţionaliste: 
Ceea ce particularizează concepţia floriană asupra acestor aspecte este precizarea că termenii antinomici nu sunt egal de puternici şi nici egal de valabili. Este evidentă aici tendinţa de depăşire a dualismului clasic, a acelor concepţii ce postulează realitatea antinomiilor cu termeni echivalenţi valoric şi funcţional. Recesivitatea, scrie Florian, „reliefează inegalitatea logică a celor doi termeni ce constituie antinomia”. Raportul respectiv de prioritate nu este, aşadar, temporal, ci este logic, atemporal. Cei doi termeni sunt simultani sau corelativi în simbioza ontologică, dar au poziţii şi roluri diferite. Iar caracteristicile raportului de recesivitate sunt imprimate, în primul rând, de poziţia factorului secundar, a factorului recesiv, care:
a) nu este dependent de primul, pe motiv că ambii termeni sunt gândiţi împreună; primul termen nu poate fi gândit de al doilea; 
b) nu este nici inferior primului; s-ar putea considera, dimpotrivă, că termenul recesiv este, dintr-un anumit punct de vedere, superior. Aceasta înseamnă că recesivitatea nu implică o „degradare” a termenului ce vine din urmă. Între cei doi termeni nu se află o diferenţă de rang, ci o simbioză ce se impune cu evidenţă. În sprijinul ideii sale, Florian aminteşte punctul de vedere şi al altor gânditori care au văzut în aceeaşi manieră raportul respectiv, precum Lw. Feuerbach care spunea că „superiorul presupune inferiorul, nu acesta pe acela, pe simplul temei că superiorul trebuie să aibă ceva sub sine pentru a sta mai sus”, sau N. Hartmann care avea convingerea că superiorul este fundat pe inferior „întocmai cum stratul superior se reazemă pe stratele inferioare, pe substrate”.
c) nu este nici derivabil din primul, deşi poate şi trebuie să fie admisă o anumită contribuţie a primului termen la existenţa celui de al doilea. M. Florian postulează inderivabilitatea factorului recesiv prin argumentul că „este fals că identitatea derivă din deosebire sau că este produsă de ea, dar este adevărat că deosebirea cere identitatea pentru deplina ei existenţă”. Aceasta înseamnă că identitatea, deşi nu este derivabilă din deosebire, nu poate fi concepută fără aceasta, iar raportul identitate-deosebire explică recesivitatea identităţii faţă de deosebire.
Pe baza celor de mai sus, Mircea Florian conchide că, în raportul recesiv, ambii termeni sunt necesari şi conferă fiecăruia un fel de „întâietate alternativă”, fără a le considera prin aceasta echivalente. Un exemplu tipic de raport recesiv îl vede (ca şi Schopenhauer) în raportul sentiment (voinţă)-inteligenţă; sentimentele sunt mai puternice sau premerg, din punct de vedere genetic, conştiinţei şi ca atare ocupă primul loc; totuşi ele sunt oarbe şi de aceea inteligenţa este, din alt punct de vedere, mai puternică. Sentimentul are precădere, dar inteligenţa conduce.
Factorul recesiv aşadar, nu este total subordonat, nu este total dependent sau total secundar, în raport cu primul factor, ci el generează o „asimetrie profundă” care produce schimbare şi dinamism. Totodată – precizează Florian – raportul recesiv nu are nimic comun nici cu raportul actual-virtual sau cu raportul explicit-implicit. Ambii poli sunt actuali şi expliciţi, fiecare năzuieşte să se extindă pe scara celuilalt, fără ca unul să-l poată elimina pe celălalt. 

3.	Recesivitate şi dialectică

Raportul de recesivitate este, cum am putut constata, un raport de opoziţie ce se exprimă prin negaţie care, dialectic vorbind, îndeplineşte o dublă funcţie: excluderea dar şi coprezenţa termenilor care se neagă.
Discutarea funcţiilor negaţiei nu este o preocupare recentă; este prezentă încă la gânditorii greci. Parmenide consideră că negaţia este excludere şi anihilare a termenului negat; „Existenţa”, înţeleasă ca „Unul” imobil neagă „Multiplicitatea” mobilă. La Heraclit în schimb, negaţia nu înseamnă excludere, ea presupune necesitatea termenilor opuşi – singura capabilă să explice esenţa lucrurilor: „războiul – declară Heraclit – este tatăl tuturor lucrurilor”. Ideea o vom regăsi mai târziu la Hegel care constată, şi el, că negaţia nu desparte opuşii ci îi uneşte şi emite soluţia dialectică a coexistenţei şi chiar a identităţii opuşilor; opuşii nu numai că nu se exclud ci, în realitate, se armonizează în esenţa „Unului”.
În acest context problematic, M. Florian relevă, între altele şi insuficienţa teoretică a perspectivei platoniciene care a acceptat viziunea heraclitiană numai pentru lumea sensibilă supusă schimbării. „Ideea”, fiind inalterabilă, veşnic egală cu sine şi în mod absolut unitară, nu cunoaşte mişcare şi, deci, nici opoziţie. Ideea nu poate fi, aşa cum este lucrul sensibil, „ceva pozitiv care este însoţit ca o umbră de opusul său negativ”. Această viziune, afirmă Florian, nu i-a permis lui Platon să expliciteze cu claritate problema „comunităţii” ideilor – condiţie de bază a judecăţii. „Dacă unicitatea şi multiplicitatea se exclud – scrie el – dacă în general opuşii se exclud, atunci cum se mai justifică judecata, căci în orice judecată diverşii formează o unitate”. De aceea, conchide Florian, dacă Platon ar fi realizat o „ştiinţă a ideilor”, ar fi trebuit să accepte ca ideile opuse să fie unite şi în inteligibil, aşa cum sunt ele unite în sensibil.
În ceea ce priveşte opoziţia, ştim că încă Aristotel a stabilit că are mai multe forme: opoziţia contrară, opoziţia contradictorie şi opoziţia subcontrară. Pentru opoziţia contrară stagiritul a formulat principiul noncontradicţiei, pentru opoziţia subcontrară a formulat principiul terţului exclus, iar pentru opoziţia contradictorie a unit cele două principii.
Mircea Florian va decreta recesivitatea drept raport de opoziţie contrară pe motiv că în opoziţia contradictorie, pe care o consideră „infecundă”, cei doi termeni opuşi se exclud, în timp ce termenii recesivi sunt necesar legaţi. Spre deosebire de contradicţie, contrarietatea „tolerează coexistenţa, neexcluderea, unitatea”, aceasta fiind raţiunea care l-a determinat pe filosof să-şi eticheteze raportul recesiv ca formă a opoziţiei contrare.
Dar este o formă specifică a acesteia. Dacă în opoziţia contrară „clasică” ambii termeni sunt pozitivi şi egali, în opoziţia recesivă, deşi ambii termeni sunt pozitivi, unul din ei domină, iar celălalt este recesiv. Opoziţia recesivă aşadar, nu este o opoziţie contrară obişnuită care admite egalitatea celor doi termeni şi posibilitatea unificării lor. (De exemplu: alb şi negru pot da o nouă culoare, pereche şi nepereche pot genera un nou număr ş.a.m.d.).
Legătura dintre cei doi termeni nu este nici sinteza, pentru că sinteza presupune un al treilea termen care suprimă prin absorbţie termenii sintetizaţi. „Teza şi antiteza opoziţiei recesive – scrie Florian – dau o unitate, reprezintă o legătură necesară, dar această unitate necesară nu este o sinteză, un al treilea termen alături de cei doi opuşi”.
Tocmai din acest motiv preferinţa sa se îndreaptă spre accentuarea inegalităţii termenilor raportului de recesivitate, raport în care termenii polari îşi păstrează autonomia şi nu mai fac necesară sinteza (ca în cazul egalităţii termenilor respectivi care conduce la o paralizare a mişcării acestora). Mai mult, cei doi termeni ai raportului recesiv „nu vieţuiesc unul lângă altul ca două puteri duşmănoase”, gata de a se îndepărta una de alta şi nerăbdătoare să rupă lanţul care le leagă. Dimpotrivă, în sudura lor fiecare se defineşte şi îşi asigură existenţa. Raportul dintre cei doi termeni este bilateral, este reciproc. Unul din termeni este primar iar al doilea este secundar pentru că oricât de valoros ar fi, nu ar fi ceea ce este dacă primul nu ar exista. Primul este posibilitatea celuilalt, nu

însă în sensul că se bucură de „privilegii”, ci în sensul de „partener” care nu se poate lipsi de celălalt. 
Perspectiva recesivă introdusă de 
M. Florian în tratarea dualităţilor vizează depăşirea specificului dialecticii tradiţionale, îndeosebi a celei hegeliene, construită pe ideea trecerii unui termen în contrariul său prin negaţia de sine şi a păstrării termenului negat în sinteză. În opinia filosofului român, dialectica „în accepţia ei vulgară” se caracterizează prin trei scăderi grave: 1) nu cercetează mai adânc opoziţia în genere şi opoziţia contradictorie îndeosebi; 2) caută o sinteză, o unificare a termenilor opuşi într-un al treilea termen; 3) ignorează opoziţia recesivă, în care termenii polari sunt uniţi fără să fie identici sau cuprinşi într-o sinteză, sunt relaţionaţi fără să existe o esenţă comună. Opoziţia recesivă – scrie Florian – „este o diadă, nu o triadă, este binară, nu ternară”. Iar diada este primară, în timp ce triada este derivată. Iar perspectiva clasică – prezentă fie în conştiinţa comună, fie în cea cultivată – care urmăreşte suprimarea opoziţiei prin armonizare, se impune a fi depăşită ca urmare şi a situaţiei că gândirea şi fapta nu pot ancora definitiv într-o structură armonică, neproblematică, nu se pot asimila în Unitatea perfectă. Dovada de netăgăduit a acestei situaţii o vede Florian în eşecul întregii istorii a filosofiei de a rezolva opoziţiile în sensul ştergerii antitezelor lumii, eşec căruia îi recunoaşte şi un rol pozitiv pe motivul că a determinat o accentuare a lucidităţii gândirii.