Prep.drd. VIOREL ROTILĂ
Catedra de Filosofie
Facultatea de Istorie şi Filosofie
Universitatea Dunărea de Jos
Galaţi

CONSIDERAŢII ASUPRA FUNDAMENTELOR ESTECII LA KANT
CONSIDERATION ON THE FUNDAMENTS OF KANT ESTETHIC

Abstract

	Immanuel Kant tries to structure the necessity and universality of the taste judgments. Close by teleology, he approach the aesthetic problems, in “The Criticism of the Judgment Faculty”, which it wish to be the summit of his philosophical system; The aesthetic at Kant makes the connection between the nature world and the freedom world. The good taste judgment belongs to the reflexive judgments, judgments which tries to think the individual as being generally a part of the conditions where only the individual is given.  The general law of the good taste judgments is dominated by the imperative: it must be so. The objectivity of the taste judgments is based on subjectivity. 
The beauty of the object procures a satisfaction of universal nature, with no need as the living of beauty to be determined conceptually. We resent the harmony of a piece of art through our sensibility, but in the same time it is impose to us a necessarily way. But on what is based this imposition? 

I. Kant, judgment faculty, taste judgments, the necessity of taste judgment, the universality of taste judgment aesthetic 

Immanuel Kant foloseşte termenul estetic în două sensuri: primul sens este cel legat direct de termenul αϊσθησις  (care poate fi tradus prin simţire, sentiment), iar al doilea sens este legat de înţelesul modern al termenului (apare în Critica facultăţii de judecare) prin care vizează analiza sentimentului de plăcere ce rezultă din jocul liber al imaginaţiei şi intelectului sau raţiunii, legat de reprezentarea unui obiect. Primul înţeles aparţine primei părţi a filosofiei sale; legat de această perioadă Benedetto Croce aminteşte chiar că odată cu folosirea termenului de estetică legat de sensibilitate Kant a criticat obiceiul introdus de germani de a da acest nume criticii gustului. Mai mult chiar „În cursurile universitare, el făcea distincţie între adevăr estetic şi adevăr logic”, ceea ce demonstrează faptul că situa estetica printre facultăţile de cunoaştere. 
Kant scrie în 1764 Observaţii asupra sentimentului frumosului şi sublimului influenţat de empirismul englez. Frumosul îl consideră un tot armonios bazat pe justele raporturi dintre lucruri, la el ca binele care era considerat o justă proporţie între pornirile egoiste şi pornirile altruiste. De aici rezultă că binele apreciat de filosoful german ca fiind doar o formă a frumosului. Noua concepţie asupra moralităţii, dominată de imperativul categoric, la care se ajunge în Critica raţiunii practice modifică în mod inevitabil şi concepţia filosofului asupra frumosului. În acest fel frumosul este scos de sub dominaţia stărilor afective, fiind necesară identificarea unui element intelectual pe baza căruia să poată fi formulate aşa numitele judecăţi de gust. Ideea pe care Kant şi-a făcut-o despre artă este aceiaşi cu a lui Baumgarten şi cu a şcolii lui Wolff; „în Critica puterii de judecată, examinată fără prejudecăţi, se găseşte confirmarea ce mai clară a faptului că I. Kant a conceput întotdeauna arta în felul lui Baumgarten, ca un veşmânt sensibil imaginativ al unui concept intelectual”.
Estetica la Kant este integrată sistemului său filosofic; estetica apare ca o încercare de încununare a întregului său sistem filosofic. Ansamblul din care estetica face parte, respectiv Critica facultăţii de judecare, are un rol de legătură între Critica raţiunii pure şi Critica raţiunii practice. Kant constată că între lumea fenomenală şi lumea noumenală, între lumea necesităţii absolute şi lumea libertăţii absolute există un hiatus. „Natura şi libertatea sunt despărţite de o prăpastie căreia nu i se văd malurile”. Critica facultăţii de judecare încearcă unificarea celor două domenii, încearcă o punte între aceste două lumi, toate trei domeniile constituind un tot: „Căci toate facultăţile sau capacităţile sufletului pot fi reduse la cele trei care nu mai pot fi derivate dintr-un temei comun: facultatea de cunoaştere, sentimentul de plăcere şi neplăcere şi facultatea de a dori”. Critica facultăţii de judecare urmăreşte în acelaşi timp încheierea construcţiei sistematice şi întemeierea esteticii ca disciplină autonomă. 

	Critica raţiunii pure şi Critica raţiunii practice
	Elementele a priori ale cunoaşterii, necesare şi universale, sunt formele intuiţiei, categoriile şi principiile. Formele  a priori ale intuiţiei sunt spaţiul şi timpul (care dau formă experienţei şi structurează sensibilul), ale intelectului sunt categoriile (care se referă la forma experienţei şi nu la conţinutul ei particular), ale raţiunii sunt principiile sau ideile (nu sunt constitutive obiectului şi au doar rol regulativ). „Intelectul dă a priori legi naturii ca obiect al simţurilor în vederea cunoaşterii ei într-o experienţă posibilă. Raţiunea dă a priori legi libertăţii şi cauzalităţii ei proprii, ca parte suprasensibilă a subiectului, în vederea unei cunoaşteri necondiţionat-practice”. 	Senzaţiile nu intră în spirit decât atunci când acesta le dă formă. Conceptele absolute tradiţionale, Dumnezeu, sufletul şi universul ca un tot unic, aparţinând raţiunii, au un rol regulativ, ele conducând intelectul în cercetarea naturii după principiile de totalitate şi finalitate. „Legiferarea prin conceptele naturii se realizează prin intelect şi este teoretică. Legiferarea prin conceptul libertăţii se realizează de către raţiune şi este doar practică”.
	 Critica raţiunii pure stabileşte regulile cunoaşterii şi se rezumă la legile fenomenelor, iar Critica raţiunii practice pe cele ale acţiunii şi postulează imperativul categoric. În domeniul teoretic domină necesitatea mecanică iar în cel practic libertatea morală, cele două fiind situate la antipozi. Domeniul teoretic vizează ordinea fizică a naturii, sensibilă, iar cel practic ordinea morală a lumii omemneşti, suprasensibilă. Între cele două, influenţele sunt posibile numai dinspre practic spre teoretic. Este influenţa suprasensibilului asupra sensibilului, influenţă care leagă cele două domenii. Suprasensibilul apare în Critica raţiunii pure ca fiind substratul nedeterminat al naturii la limita căruia se opreşte facultatea de cunoaştere. În Critica facultăţii de judecare suprasensibilul devine determinabil prin intermediul esteticii care face trecrea de la nedeterminarea naturii la determinarea actului moral. Determinabilitatea suprasensibilului îmbracă forma unui dualism al lucrului în sine şi al aparenţei, mediat de judecată, sau al unităţii faptelor cu valorile. Conceptul de legătură îl constituie finalitatea naturii. „Conceptul cauzalităţii mecanice trebuie adică subsumat aceluia al cauzalităţii finale. Iar această subsumare nu se poate face decât într-o judecată”. Judecata subsumează noţiunile care servesc ca subiect noţiunilor care servesc ca predicat. Legătura o fac judecăţile reflexive în care ne este dat particularul şi trebuie să căutăm universalul căruia să-l subordonăm precum şi regula de subsumare. „Facultatea noastră de cunoaştere în ansamblul ei are două domenii: cel al conceptelor naturii şi cel al conceptului libertăţii, căci prin ambele tipuri de concepte ea legiferează a priori. În mod corespunzător, filosofia se împarte de asemenea în teoretică şi practică”. Primele două Critici au generat opoziţii fundamentale: sensibil-inteligibil, intelect-raţiune, teorie-practică, natură-libertate.
Problema generală care este abordată: cum sunt  posibile judecăţile sintetice a priori asupra frumosului şi sublimului şi cum e  posibil rolul de mijlocitor al facultăţii de judecare?

Facultatea de judecare

	Facultatea de judecare e capacitatea de a gândi particularul ca fiind cuprins în universal. Dacă e dat generalul judecăţile sunt determinative, dacă e dat particularul judecăţile sunt reflexive. Numai judecăţile reflexive fac legătura între lumea libertăţii şi lumea naturii. Judecăţile reflexive pot fi însoţite de plăcere: „descoperirea posibilităţii de a uni două sau mai multe legi empirice eterogene ale naturii sub un principiu care le cuprinde pe amândouă provoacă o plăcere vizibilă, adesea chiar o admiraţie, care uneori nu dispare nici atunci când ne-am obişnuit cu obiectul ei”. Conceptele aparţin intelectului, facultatea de judecare vizează doar aplicarea lor. Intelectul indică a priori condiţiile de posibilitate a tuturor lucrurilor pe care le poate cunoaşte. Intelectul este specializat pentru cunoaştere iar raţiunea pentru metafizică. Facultatea de judecare trebuie să-şi dea sieşi un concept care să-i fie regulă. Acest principiu trebuie cercetat în aprecierile estetice şi care se referă la frumosul şi sublimul naturii sau artei. Facultatea de judecare nu are un domeniu al ei specific.
	Întrebarea esenţială este cum sunt posibile judecăţile reflexive? Prin intermediul finalităţii, faţă de care pot exista două variante:
o potrivirea a lucrurilor din natură cu dispoziţia sufletului nostru; lucrurile parcă sunt întocmite aşa cum vrem noi
o potrivirea a lucrurilor din natură unele cu altele sau a părţilor între ele, potrivire ce sugerează întocmirea în vederea unui scop.
Potrivirea lucrurilor cu sufletul nostru din cadrul judecăţilor reflexive dă naştere sentimentului de plăcere, iar cea de-a doua variantă dă naştere credinţei în finalitatea naturii. Prima potrivire vizează o finalitate subiectivă, iar cea de-a doua o finalitate obiectivă. „Atunci când este dat conceptul unui obiect, sarcina facultăţii de judecare care-l utilizează pentru cunoaştere constă în întruchipare (exibitio), adică în a alătura conceptului o intuiţie corespunzătoare. Această sarcină se împlineşte fie cu ajutorul propriei noastre imaginaţii, ca în artă, când realizăm un concept al unui lucru pe care-l cunoaşteam dinainte şi care este pentru noi scop, fie prin intermediul naturii, în tehnica acesteia (ca la corpurile organizate), când îi atribuim naturii conceptul nostru de scop pentru a judeca produsele ei”. Admite că în cazul facultăţii de judecare principiul nu are întreaga claritate.
	Critica facultăţii de judecare intervine cu o completare firească şi necesară a sistemului kantian, asigurând deplina dezvoltare a ideilor critice.

Judecata reflexivă

Facultatea de judecare subsumează particularul generalului. Când generalul este dat, facultatea de judecare  care îşi subsumează particulatul este determinativă; când particularul este dat facultatea de judecare este reflexivă. „Facultatea de judecare în genere este facultatea de a gândi particularul ca fiind cuprins în general. Dacă este dat generalul (regula, principiul, legea), atunci facultatea de judecare care îi subsumează particularului (şi atunci când ea, ca facultate de judecare transcedentală, indică a priori condiţiile în care, în mod exclusiv, poate fi realizată subsumarea) este determinativă. Însă dacă este dat numai particularul, pentru care ea trebuie să găsească generalul, atunci facultatea de judecare este doar reflexivă”. Aşadar judecata are două moduri prin care îşi îndeplineşte funcţia de legătură: poate porni fie de la cele mai generale legi instaurate de raţiune pentru a coborâ către particular, în acest caz fiind o judecată determinativă, fie să parcurgă drumul invers, şi atunci este o judecată reflexivă. Facultatea de judecare trebuie să accepte ca principiu a priori că tot ce e întâmplător în legile particulare conţine totuşi o unitate (se subsumează unui general) în legarea diversului lor într-o experienţă posibilă. Unitatea aparţine astfel subiectului. Facultatea de judecare reflexivă are drept subdiviziuni facultatea de judecare estetică şi facultatea de judecare teleologică. Judecata de gust constituie instrumentul facultăţii de judecare estetice. Judecata reflexivă (judecata în care este dat întâi particularul şi se cere apoi fără o regulă dată universalul), îndeplineşte rolul de a face legătura dintre libertate şi natură. Această judecată este subiectivă şi este legată de sentiment. În sentimentul plăcerii estetice ne percepem ca realizând o judecată reflexivă. În judecăţile reflexive nefiind în posesia principiilor generale, plecăm de la obiecte singulare căutându-le apoi principiul sub care le putem subsuma. Ridicăm obiectele singulare la rang de principii. Judecata reflexivă se află deci în căutarea unei forme generale. Cu această judecată are legătură gustul pentru care trebuie găsită o lege generală. „Întocmai după cum raţiunea care crede într-o armonie ultimă a naturii lucrurilor şi nu o poate demonstra îşi edifică sisteme speculative, chiar teologice, aşa şi judecata reflectantă, crezând într-o armonie pe care n-o poate dovedi, raportează ceea ce vede şi aude la un binevenit sentiment de adaptare izbutită a părţilor datului percepţiei”. Legea generală a judecăţii de gust este indicată prin intermediul intenţionalităţii sau finalităţii subiective, cu ajutorul lui trebuie să fie aşa. „trebuie să existe un temei al unităţii suprasensibilului care stă la baza naturii, cu conţinutul practic al conceptului libertăţii”. Esenţial este acest trebuie. Principiul a priori al judecăţilor reflectante e întotdeauna subiectiv. Când admirăm frumuseţea armonia pe care o descoperim este în noi, deşi ea pare să aparţină obiectului. Necesitatea judecăţii de gust e subiectivă, explicabilă prin universala putere de comunicabilitate a sentimentului estetic. Judecata  de gust nu este judecată de cunoaştere, fiind un dat nerepetabil, ocazionat de sentimentul subiectului individual. Ea apare prin jocul liber (acordul) dintre intelect şi imaginaţie care dă naştere sentimentului de plăcere, sentiment stimulat în bună măsură de imaginaţia care construieşte în mod liber imaginea obiectului. Plăcere intervine odată cu descoperierea de către intelect a ordinii din natură, în momentul în care descoperim posibilitatea subsumării legilor particulare unor legi empirice mai generale. Sentimentele de plăcere sau neplăcere aparţin facultăţilor sufletului, alături de facultăţile de cunoaştere şi de facultatea de a dori. Raportarea la sentimentele de plăcere sau neplăcere este subiectivă, nu desemnează nimic în obiect, ci arată modul în care subiectul este afectat de reprezentare.  „Legea subiectului, la care e sensibilă judecata de gust, este legea stării de unicat a obiectului”. Gustul este în acelaşi timp individual şi universal, subiectiv şi obiectiv. Temeiul ultim al gustului este substratul suprasensibil al umanităţii. În filosofia kantiană apare antinomia dintre fundarea gustului pe concept (deoarece e universal comunicabil) şi: judecata de gust nu se întemeiază pe concept ci pe sentimente . 

Clasificarea judecăţilor de gust

Kant cercetează condiţiile în care judecata noastră despre obiect va fi estetică. Puterea de judecare este însoţită total de sentimentul satisfacţiei. Toate judecăţile sunt sintetice deoarece reprezentării obiectului i se adaugă sentimentul de satisfacţie. Judecata de gust este analizată de filosoful german şi din perspectiva calităţii, cantităţii, relaţiei şi modalităţii. Din perspectiva calităţii judecata de gust este o satisfacţie care decurge din raportarea lucrului la noi. Satisfacţia estetică este dezinteresată, ea nu angajează realitatea obiectului ci numai reprezentarea lui. Frumosul presupune o judecată dar nu e legat de un imperativ; e liber, e joc. Din perspectiva cantităţii satisfacţia estetică este universală. Judecata estetică este o judecată singulară cu pretenţie de universalitate. Universalitatea este bazată pe posibilitatea judecăţii de gust de a fi comunicată, posibilitate întemeiată la rândul ei pe faptul că imaginaţia şi intelectul concordă în frumos, se află în armonie, concordanţă ce poate fi comunicată oricui aflat în aceiaşi situaţie. Din perspectiva relaţiei frumosul este o finalitate fără scop. Potrivirea dintre forma lucrurilor şi jocul armonic al facultăţilor noastre de cunoaştere care este caracteristică frumosului nu vizează nici un scop. Din perspectiva modalităţii „Numim frumos ceea ce e recunoscut fără concept ca obiect al unei satisfacţii necesare”. Este vorba de o necesitate subiectivă întemeiată pe universala comunicabilitate a sentimentului estetic. Judecata de gust necesită o analiză mai atentă în ceea ce priveşte cele patru modalităţi amintite.
a) După calitate
	În cazul judecăţilor estetice sentimentul de mulţumire rezultă din raportarea reprezentărilor la dispoziţiile sau la funcţiile sufleteşti ale subiectului care percepe, reflectând corespondenţa lor. Potrivirea conduce la constatarea că respectivele reprezentări sunt frumoase. Nu interesează obiectele pentru ele însele, putând să nu existe, şi nu interesează utilitatea obiectelor, actul implicat fiind simpla contemplare. Gustăm doar reprezentările obiectelor şi nu dorim să posedăm lucrurile corespunzătoare reprezentărilor. Lucrurile pe care le găsim frumoase ne plac fără intervenţia noţiunilor sau conceptelor spre deosebire de lucrurile pe care le considerăm bune, în cazul cărora trebuie să intervină conceptele. Judecăţile estetice sunt doar contemplative, conducând la o preţuire dezinteresată a lucrurilor prin sentimentele de plăcere sau neplăcere pe care le stârnesc. Ele izvorăsc din facultatea numită gust. În cazul agreabilului ne preocupă existenţa lucrurilor, acestea ne plac şi dorim să le posedăm. Astfel, dorinţa de a poseda obiectul care stârneşte în noi plăcere îl clasifică pe acesta în categoria obiectelor agreabile. În cazul agreabilului plăcerea este declanşată de raportarea existenţei obiectului la structura subiectului, şi nu de raportarea reprezentărilor acestuia. Agreabilul nu ţine de sfera judecăţilor deoarece delectarea produsă de el exclude în cel care o trăieşte judecarea.
	Considerarea frumosului ca fiind o satisfacţie dezinteresată elimină din categoria frumosului o serie de obiecte pe care obişnuim să le considerăm astfel. Faptul că sunt considerate frumoase reprezentările (corespondenţa acestora cu starea subiectului) face ca frumosul să fie o problemă strict subiectivă, deoarece reprezentările sunt în bună măsură subiective. Rămâne de lămurit în ce măsură reprezentarea are drept corespondent un fenomen, adică în ce măsură poate fi considerată obiectivă şi ar putea fi vizată ca bază a universalităţii judecăţilor de gust. Cert este că filosoful german vizează universalitatea prin intermediul subiectivităţii.

b) După cantitate
	Întrebarea esenţială este dacă judecăţile estetice pot avea o valoare generală, şi dacă pot ridica pretenţia de a fi universale? Deoarece sunt dezinteresate ele trebuie să aibă o valoare generală. „În timp ce în ştiinţă şi morală universalitatea se impune sub forma de legi, în sfera estetică judecata se mulţumeşte numai să pretindă generalitatea”. Opiniile diferite asupra aceloraşi lucruri sunt determinate de interesele diferite ale oamenilor. Dacă dispare interesul (cazul judecăţilor estetice) nu mai există nici motivul pentru ca ele să fie diferite. În acest punct Kant încearcă să depăşească subiectivitatea prin intermediul obiectivării subiectivităţii. Subiectul care formulează o judecată de gust îi atribuie o valoare generală, dar un general diferit de universalitatea judecăţilor logice unde este vizată, prin intermeiul conceptelor, cunoaşterea obiectelor la care se referă. Generalul în cazul judecăţilor estetice este întemeiat pe starea subiectivă pe care ne-o produce reprezentarea lucrului, stare a cărei apariţii o presupunem în cazul tuturor oamenilor care se raportează la lucrul respectiv. Se naşte întrebarea dacă sunt posibile şi percepţii interesate pentru acelaşi lucru în cazul unor subiecţi diferiţi? Adică ceea ce unii pot percepe în mod dezinteresat (rezultând de aici judecata estetică) alţii pot percepe sub imboldul interesului? Dacă admitem aceste posibilităţi, generalitatea judecăţilor estetice este problematică, fiind dependentă de o anumită intenţionalitate. Pentru ca toţi subiecţii să trăiască o satisfacţie dezinteresată în legătură cu un lucru este necesar ca percepţia lucrului respectiv să aibă loc în aceleaşi condiţii. Ideea condiţiilor identice de percepţie complică problema generalităţii judecăţilor estetice.
	Pentru a satisfce pretenţia de universalitate subiectivă a judecăţilor estetice Kant se bazează pe comunicabilitatea universală a plăcereii care le însoţeşte. Dacă într-o primă fază adoar a prezumat universalitatea, acum încearcă să o demonstreze. Soluţia îi apare ca fiind dependentă de răspunsul la întrebarea: Ce apare mai întâi în subiect, sentimentul de plăcere sau judecata de gust? Alfel spus, obiectul este frumos pentru că ne place, sau ne place pentru că este frumos? Pentru ca judecăţile estetice să poată fi universal valabile ele nu se pot naşte din plăcere (în acest caz ar fi vorba de agreabil) ci determină plăcerea. Comunicabilitatea universală se bazează pe acordul liber şi spontan realizat între sensibilitate şi intelect, pe potrivirea lururilor cu dispoziţiile generale ale sufletului nostru, de parcă am recunoaşte obiectul.

c) După relaţie
	Plăcerea ce însoţeşte judecăţile estetice este determinată de intuiţia armoniei dintre puterile noastre sufleteşti intervenită în pereperea repezentării unui lucru. Acestea sunt judecăţi de finalitate, scopul fiind acela de a ne conveni nouă. Finalitatea gândită sub această formă conduce la ideea unui „pentru noi” ce ţine mai degrabă de domeniul agreabilului. Pentru a ieşi parcă din acest impas Kant consideră că în cazul judecăţilor estetice este vorba de o finalitate formală, „materia” finalităţii lipsind deoarece nu sunt determinate de „conceptul” unui scop anumit. „Frumuseţea este forma finalităţii unui obiect, întrucât o percepem fără reprezentarea unui scop”. Plecând de aici filosoful german ajunge la postularea celor două forme de frumuseţe: pură şi aderentă. Este pură frumuseţea lucrurilor care ne plac dincolo de orice scop şi orice concept. Spre exemplu o floare ne place dincolo de orice idee privitoare la scopul pentru care ea ar fi aşa cum este. O problemă ar constitui-o aici faptul că frumuseţea pură se îndepărtează de acea corespondenţă dintre reprezentarea obiectului şi facultăţile noastre sufleteşti. În cazul frumuseţii aderente lucrurile ne plac pentru că sunt aşa cum gândim noi că trebuie să fie, lucrurile reflectând în ele trăsăturile speciei căreia aparţin. Este vorba atât de lucrurile făcute de om, cât şi de lucrurile naturale. În cazul frumuseţii aderente există un scop la care raportăm frumosul, însă acesta nu este al nostru, cea ce face ca plăcerea să rămână dezinteresată. Frumuseţea aderentă se îndepărtează un pic de caracterul dezinteresat prin prefigurarea scopului la care ne raportăm, scop ce ţine de o teleologie a cunoaşterii. Cele două tipuri de frumuseţe au rolul de a explica formele diferite pe care le îmbracă judecăţile estetice în cazul diferitelor obiecte. Uneori aceeaşi frumuseţea poate fi privită ca aderentă de unii critici şi ca liberă de alţii, în funcţie de luarea sau nu în calcul a unui concept pentru respectivul obiect.

d) După modalitate
	De unde derivă necesitatea  judecăţilor estetice? Sigur nu din universalitatea experienţei, adică din acordul tuturor judecăţilor de gust asupra unui obiect determinat. Acesta este efectul şi nu cauza. Dacă judecăţile estetice nu s-ar baza pe nici un principiu atunci ar fi vorba de judecăţi ce privesc agreabilul, deoarece numai agreabilul depinde doar de plăcerea simţurilor. Deci judecăţile estetice nu pot avea nici un principiu determinat (un concept) dar nici nu pot fi lipsite de un principiu. Însă, dată fiind pretenţia de universalitate, ele trebuie să aibă un principiu, nu conceptual ci subiectiv. Acest principiu subiectiv, care hotărăşte prin intermediul sentimentului, poate conduce la o necesitate condiţionată. Condiţia este existenţa la toţi oamenii a unui mod comun de a simţi, a unui „simţ comun”; „prin urmare, doar presupunerea că există un simţ comun (prin care nu înţelegem un simţ extern, ci efectul jocului liber al facultăţilor noastre de cunoaştere) îndreptăţeşte emiterea unei judecăţi de gust”.
	Definiţia frumosului dedusă după modalitate este: „Numim frumos ceea ce este conceput fără concept ca obiect al unei satisfacţii necesare”.

Aşadar, în încercarea de a dovedi necesitatea şi universalitatea judecăţii de gust filosoful german menţionează într-o primă fază caracterul dezinteresat al plăcerii estetice. Dacă ceva este dezinteresat, impersonal, înseamnă că acel ceva nu se aplică nimănui în particular dar se poate aplica oricui în general. Ceea ce-mi place în mod impersonal îmi place ca unui individ aparţinând umanităţii. Pe aceste baze consideră Kant că  poate fi întemeiată necesitatea şi universalitatea judecăţii de gust,  care  constituie cea de-a doua fază a argumentării. Finalitatea fără scop este o a treia proprietate pe care Kant o formulează în analiza judecăţii de gust. Nu funcţionalitatea sau utilul contează în apariţia sentimentului de frumos ci, mai degrabă, faptul că lucrurile satisfac necesităţile de armonie ale facultăţilor noastre într-un fel pe care nu-l putem înţelege. Plecând de la raportul cu utilitatea, filosoful german face distincţia dintre frumuseţea liberă de orice utilitate, care produce sentimentul liber al formei (întâlnită mai ales în natură), şi frumuseţea aderentă, în cadrul căreia admiraţia configuraţiei e însoţită de cunoaşterea scopului slujit. „Un om arată a om în primul rând pentru că seamănă cu congenerii lui din punct de vedere biologic; dar în al doilea rând sau într-un sens mai înalt, pentru că arată ca şi cum şi-ar putea împlini admirabil datoriile sale caracteristic umane – devotamentul faţă de umanitate, menţinerea bunei-credinţe, sporirea cantităţii de bine din lume... Frumuseţea aderentă, în cel mai înalt punct al ei, include chiar o semnificaţie morală”. Această „semnificaţie morală” poate fi înţeleasă ca un punct de contact cu lumea libertăţii.

Finalitatea
Teleologia e un mod de a privi natura ca şi cum ar fi fost produsă după scopuri şi ar exista o potrivire între natură şi cunoaşterea noastră. Sesizarea acestei potriviri declanşează sentimentul de plăcere. Analogia dintre frumos şi finalitate era destul de întâlnită în epocă. „Finalitatea formală şi sensibilă este propriu-zis estetică. Ea rezidă în acordul obiectelor, anume, a formei obiectelor, cu facultăţile noastre de cuoaştere, iar acordul are drept conţinut armonia dintre  imaginaţie şi intelect. Armonia e liberă,  e un joc. Estetica lui Kant e formalistă şi rezemată pe conceptul de joc, el însuşi expresie a activităţii spontane, pe care o vădeşte reaţiunea în toate domeniile”. Critica facultăţii de judecare estetice conţine un principiu a priori: principiul finalităţii formale a naturii, potrivit legilor ei particulare, cu facultatea noastră de cunoaştere. Finalitatea constituie principiul a priori al facultăţii de judecare. „Finalitatea naturii este deci un concept a priori particular care îşi are originea exclusiv în facultatea de judecare reflexivă”.
	Faptul că obiectul determină acea armonie a facultăţilor noastre sufleteşti caracteristică judecăţilor estetice ţine de finalitate. Dacă e vorba de un obiect natural vorbim de o finalitate a naturii. Principiul finalităţii naturii şi cel al finalităţii practice sunt principii a priori. Ele nu spun ce se întâmplă ci cum trebuie judecat. 
	
Estetica
Estetica relevă acordul nedeterminat dintre imaginaţie pe de o parte, intelect şi raţiune de cealaltă parte. Situarea esteticii între intelect şi raţiune conduce la ideea situării frumosului între adevăr şi bine. La imaginaţie şi intelect trebuie adăugat gustul care acomodează imaginaţia la intelect. O judecată estetică nu conţine în sine nici o nuanţă de cunoaştere. Judecata estetică este sintetică fiindcă adaugă la reprezenatrea unui lucru sentimentul de plăcere. „Judecata estetică e sintetică, fiindcă sentimentul uneşte o reprezentatre cu predicatul nou de estetic. Şi e a priori, fiindcă judecata estetică, deşi nu e o cunoştinţă, are pretenţai de a rămâne necesară şi universală. Judecata sintetică a priori rămâne totuşi subiectivă, fiindcă e fundată pe un sentiment, stare interioară, dar cu pretenţia universalităţii şi necesităţii”. Filosoful german consideră că în plăcerea estetică simţim armonia dintre raţiune şi natura lucrurilor. Sfera estetică, sferă mediană, vizează aplicarea principiilor morale la lumea naturii. 
	Plăcerea estetică este legată de finalitatea care precede cunoaşterea unui obiect, finalitate ce îmbracă un aspect subiectiv şi nu devine parte a cunoaşterii. Sentimentul plăcerii este legat de reprezentarea estetică a finalităţii. „Analizele kantiene ale contradicţiilor specifice puterii de judecată estetică pun astfel în evidenţă unitatea dintre subiectiv şi obiectiv, dintre individual şi general în artă”. Concepţia estetică este dependentă de teleologie. Facultatea de judecare estetică judecă obiectele potrivit unor reguli şi nu după concepte. Principiul transcedental „lasă în seama facultăţii de judecare estetice  stabilirea prin gust a conformităţii produsului (formei sale) cu facultăţile noastre de cunoaştere (întrucât aceasta nu decide  în funcţie de concordanţa cu conceptele, ci prin sentiment)”. Raţiunea pură are ca ideal pe Dumnezeu iar judecata estetică îşi găseşte idealul în om. Plăcerea este provocată de corespondenţă, e armonie. 
 Kant creează o tensiune în experienţa estetică prin introducerea diviziunii în judecăţi ale frumosului şi judecăţi ale sublimului. Frumosul e legat în special de cunoaşterea intelectuală iar sublimul de sfera morală.

Frumosul
Frumosul e liber, e un joc. Frumosul e o satisfacţie universală „E frumos ceea ce place universal fără concept". Frumosul implică o potrivire între forma unui lucru şi jocul armonic al facultăţilor noastre. Există două moduri estetice ale frumosului: frumosul liber ca finalitate formală şi frumosul aderent ca expresie a unui ideal. Frumuseţea liberă (naturală) nu presupune un concept despre tot ce trebuie să fie obiectul. Frumuseţea aderentă presupune un concept logic despre destinaţia normală a obiectului. În frumos obiectul este mărginit. Frumosul e o satisfacţie dezinteresată care nu angajează realitatea ci numai reprezentarea obiectului. Croce consideră că „Dintre cele patru momente, cum le denumeşte, adică dintre cele patru determinări pe care le stabileşte frumosului, cele două negative sunt îndreptate, una contra senzualiştilor, alta contra intelectualiştilor”. Este vorba de: frumos este ceea ce place fără interes şi frumos este ceea ce place fără nici un concept. 
Frumosul vizează exclusiv doar forma (reprezentarea obiectului). Frumosul este ceea ce place dezinteresat, independent de noţiunea obiectului, numai prin simpla formă. Când bucuria se bazează pe formă putem vorbi de frumuseţea liberă, iar când se bazează pe concept este vorba de frumuseţea aderentă. Obiecte pur estetice sunt frumuseţea liberă (care poate fi întâlnită numai în natură) şi sublimul (care este apropiat de valorile morale). Frumuseţea aderentă este situată între ele, ca factor de legătură. Frumuseţea aderentă cunoaşte grade în funcţie de perfecţiunea formei definită prin raportare la un ideal. Idealul este specia realizată în individ. „Cu cât tipul se realizează mai  credincios într-o existenţă particulară, cu atât mai frumoasă e aceasta din urmă”.
Frumosul ajunge să fie simbolul binelui moral. Kant apropie judecata de gust de morală considerând că o idee estetică poate sluji drept simbol moral. „Face deosebirea dintre o schemă şi un simbol. Schema e o diagramă ce ajută minţii să prindă un înţeles care nu poate niciodată fi furnizat literal în percepţia sensibilă, dar care poate corespunde punct cu punct unui atare tablou. Simbolul, pe de altă parte, deşi un analog, seamănă cu ceea ce el simbolizează numai în planul organizării sale. Un organism simbolizează un guvernământ constituţional; o maşină, un despotism”.
Esteticul cuprinde nu numai frumosul sub forma normală, finită, ci şi sublimul sub forma infinită.

Sublimul
Dacă sublimul se referă la mărime ne aflăm în prezenţa sublimului matematic, adică avem experineţa unui obiect pe care nu-l putem măsura: spre exemplu piramidele din Egipt sau biserica Sf. Petru de la Roma. „Kant întrebuinţează ca ilustrări ale sublimului tocmai pe acelea care fuseseră menţionate de Lordul Kames – Sf. Petru din Roma şi piramidele -, cu toate că a menţiona opere de artă ca exemple de sublimitate contrazicea teza pe care Kant tocmai o postulase, că numai natura este sublimă”. Dacă sublimul se referă la forţă ne aflăm în prezenţa sublimului dinamic. În ambele situaţii disproporţia e generată de faptul că folosim o măsură umană în raport cu infinitatea naturii. Pentru a fi posibilă experienţa estetică a sublimului este necesară absenţa fricii. Judecata sublimului trece mai întâi prin faza eşecului sensibilităţii omeneşti în prezenţa mărimii sau forţei naturii, experienţă care determină apoi un recul de la impresia de măreţie naturală către demnitatea morală a omului, demnitate care întrece măreţia naturii. 
	Încadrarea unui obiect în zona frumosului sau a sublimului are loc prin raportarea noastră la capacitatea de a imagina. E sublim obiectul ce depăşeşte facultatea subiectivă de a avea o imagine. În sublim are loc o rapidă trecere de la coborâre şi neplăcere, la urcare şi plăcere. Sublimul este bazat pe conştiinţa superiorităţii raţiunii asupra naturii sensibile. Noi ne ridicăm deasupra sensibilităţii prin intermediul raţiunii, introducând o armonie între facultăţi.
	Sublimele sunt obiectele estetice care nu sunt frumoase. Sublimul implică aspectele haotice, distrugătoare şi copleşitoare ale naturii. Judecata estetică asupra sublimului se deosebeşte de aceea asupra frumosului. „Pentru frumosul naturii trebuie să căutăm o cauză în afara noastră, pentru sublim însă, doar în noi şi în modul de gândire care introduce sublimul în reprezentarea naturii”. Temeiul frumosului naturii este în afarta noastră, constituindu-l forma obiectelor pe care le considerăm frumoase. „Când forma obiectului (nu ceea ce este material în reprezentarea lui, ca senzaţie) este judecată în simpla reflexie asupra ei (fără intenţia de a obţine un concept al obiectului) ca fiind cauză a plăcerii produse de reprezentarea unui astfel de obiect, atunci această plăcere este apreciată totodată ca fiind legată în mod necesar cu reprezentarea; deci ea este atribuită nu numai subiectului care percepe această formă, ci tuturor celor care judecă”. Lăsând la o parte problema formei, considerarea temeiului frumosului a fiind în afara noastră readuce în discuţie baza necesităţii şi uiversalităţii judecăţilor estetice.

Arta
Dacă pentru ştiinţă se pot da reguli, pentru artă acestea nu sunt posibile. Arta nu este frumuseţe pură ci e frumuseţe aderentă fixată în jurul unui concept. Frumuseţea artistică nu e un lucru frumos ci o frumoasă reprezentare a lucrului; în acest fel şi urâtul poate intra în sfera esteticii dacă este reprezentat frumos. 	„Clasificarea artelor la Kant are caracteristic fundamentarea ei. Idealul artistic e omul împreună cu modurile sale de expresie. Trei sunt modurile de expresie ale omului: cuvântul (articulaţia), gestul (gesticulaţia) şi sunetul (modulaţia)”.
Contribuţiile lui Kant în estetică vizează problemele legate de abordarea critică,  relaţia dintre particular şi general, subiectivitatea şi obiectivitatea artei, armonia artei. Imporatant este şi rolul pe care îl acordă sentimentului în estetică, rol ce va fi preluat şi aprofundat de numeroşi esteticieni.	

	Pentru Kant frumosul conduce la ideea finalităţii. Lucrurile frumoase ne plac deoarece par făcute pe gustul nostru, par făcute în aşa fel încât să ne convină nouă. Legătura dintre modul de a fi al lucrurilor şi propriile noastre dorinţe, propriile anticipări în ceea ce le priveşte, sugerează existenţa finalităţii. Frumosul implică în acest caz şi o anticipare a modului de a fi al acestor lucruri. Poate că nu lucrurile frumoase sunt făcute aşa cum ne convine nouă, ci modul nostru de a simţi şi de a anticipa lucrurile este determinat dinspre lucruri; poate că noi suntem structuraţi în vederea receptării lururilor. În acest caz universalitatea judecăţilor de gust nu mai este subiectivă ci obiectivă; noi simţim la fel, dar având la bază modul de a fi al lucrurilor. În acest caz finalitatea implicată ar fi aceea a perceperii lucrurilor; oamenii simt în mod identic deoarece e vorba de fenomene identice. Oricum, identitatea modalităţilor de a simţi nu fundamentează îndeajuns universalitatea judecăţilor estetice. Modurile identice de a simţi raportate la obiecte diferite duc la apariţia unor judecăţi diferite. Kant a prevăzut acest lucru amintind că e vorba despre o necsitate condiţionată. Dacă condiţia o constituie identitatea obietului, atunci vom avea la moduri identintice de a simţi şi la obiecte identice aceleaşi judecăţi estetice. În acest caz doar aparent este vorba de o universalitate subiectivă deoarece condiţia neesară constituie ea însăşi temei al necesităţii. În felul acesta putem spune că temeiul necesităţii este atât subiectiv cât şi obiectiv.

Bibliografie
1) Immanuel Kant, Critica facultăţii de judecare, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1981, p. 70
2) Benedetto Croce, Estetica, Editura Univers, Bucureşti, 1969, p. 341
3) P. P. Negulescu, Istoria  filosofiei contemporane.Criticismul kantian,  vol. III, Editura Moldova, Iaşi, 1997, p. 106
4) K. E. Gilbert, H. Kuhn, Istoria esteticii, Editura Meridiane, Bucureşti, 1972, p. 297
5) Mircea Florian, Metafizică şi artă,, Casa Şcoalelor, Bucureşti, 1945, p. 117
6) Al. Boboc, Neokantianismul şi estetica modernă, în Estetica filozofică şi ştiinţele artei, Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1972, p. 84, 1981, p. 75