Lect.drd. VIVIANA IVLAMPIE
Catedra de Filosofie
Facultatea de Istorie şi Filosofie
Universitatea Dunărea de Jos
Galaţi

IUBIREA ŞI IERTAREA

Abstract

In the Christian morals, love is a duty. In this context, is it necessary that forgiveness  also become a duty? The question imposes itself as a consequence of the criminal historical experiences from the XX-th century. In the present enquiry are emphasized the virtues of forgiveness, the extent in which it is humanly possible to forgive, the paradox of the human condition in the situation of forgiveness.

Key words: forgiveness, guilt, oblivion, repent, pardon, labour of mourning.

Porunca biblică îndeamnă să ne iubim aproapele. În secolul al XX-lea experienţa istorică a cunoscut ticăloşirea fără precedent a semenilor. În acest context ne putem întreba dacă trebuie să ne iubim necondiţionat semenii, atunci trebuie să îi şi iertăm? Adică, potrivit înţelesului etimologic al termenului iertare, trebuie oare să îi eliberăm de vinovăţia pe care au dobândit-o prin faptele conştient săvârşite?
Iubirea şi iertarea aproapelui nu sunt virtuţi naturale, ci supranaturale. Oamenii, oricât de religioşi şi de credincioşi ar fi, nu se pot	dărui în mod absolut persoanei Celuilalt şi nici nu-l pot ierta la modul absolut. Iubirea de aproape şi iertarea sunt stări divine, de graţie, care se realizează spontan şi imediat. În plan uman, aceste virtuţi suferă o suspendare (epoché), oamenii luându-şi un anume răgaz, de cumpănită analizare a faptelor, de deliberare: merită sau nu merită.
	Potrivit primei maxime morale a lui Descartes oamenii trebuie, în plan practic, să acţioneze imediat, pentru că noi nu acţionăm decât în contact cu ceilalţi. În plan teoretic, însă, este necesar momentul îndoielii; a gândi înseamnă a avea timp, a lua o pauză destinată meditaţiei. Aplicând această maximă celor două virtuţi constatăm cu stupoare o inversare a raportului practic-teoretic. Supranaturalul, teoretic sau teoretizat, nu are nevoie de îndoială, de analiză, manifestând spontan, într-o clipă, dragostea şi iertarea, în timp ce, în acordarea iubirii sau iertării, genul uman, predispus acţiunii, se codeşte, devine neîncrezător, nehotărât, şovăielnic, nesigur: mă mai gândesc. Nehotărârea aceasta este lucrul cel mai rău dintre toate relele spunea Descartes. Ce fel de dragoste şi ce fel de iertare mai pot exista dacă trebuie timp pentru a le acorda?
	Sau, în ceea ce priveşte iertarea, oamenii spun: „te iert, dar nu pot uita”. Genul acesta de iertare nu are nimic de-a face cu iertarea supranaturală, divină. N. Steinhardt, amintindu-şi de unul dintre duhovnicii săi, preotul George Teodorescu din Bucureşti, relatează o întâmplare a acestuia: „Vin la mine bărbaţi ori femei şi grăiesc: de iertat îl iert sau o iert, dar de uitat nu pot uita. Le răspund: zici că ierţi, dar că nu poţi uita. Prea bine. Ţi-ar plăcea însă, după ce te voi fi spovedit şi-ţi voi fi pus patrafirul pe cap şi voi fi rostit: te iert şi te dezleg, să vezi că sare Hristos de colo şi-mi strigă: l-oi fi iertând Sfinţia Ta, dar să ştii că Eu unul nu-l uit. Aud? ”
Nu este suficient să ierţi din buze şi să păstrezi ranchiuna în suflet. Uitarea este un lucru anevoios, mai greu decât iertarea, dar uneori necesar. Tzvetan Teodorov, în acelaşi sens, amintea cazul unei foste deţinute politice care, după eliberare, nu a putut povesti mamei sale chinurile inimaginabile prin care trecuse tocmai pentru că voia să uite. 
Virtutea iertării, atât de firească şi de necesară, cunoaşte mai multe  aspecte, în funcţie de faptele ce constituie obiectul iertării omeneşti. (Precizăm acest lucru pentru că există fapte pe care numai Dumnezeu le poate ierta).
1) Iertarea celor care au greşit într-un fel sau altul faţă de noi este simplă şi elementară. Omul cumsecade şi de bun simţ iartă fără a sta mult pe gânduri, dând glas formulei magice: te iert, deoarece vina comisă sau ofensa adusă stau sub pecetea scuzei, a înţelegerii, a pardonabilului. Şi nu în ultimul rând, printr-o transpunere empatică, jignitul, ofensatul de acum, ştie că nici el nu poate fi scutit de astfel de greşeli: herrare humanum est.
Acestui tip de iertare, aflat la îndemâna oricui, i se impune un mic adagio şi anume: nu putem ierta decât răul făcut nouă personal, nu şi altora. Când altul sau alţii cad victime insultelor, nedreptăţilor, înşelăciunilor, atunci noi nu mai avem nici un drept de a ierta făptaşul răului săvârşit. Fiecare poate ierta numai răul făcut lui însuşi.
2) Mai dificilă şi mai greu de realizat este iertarea acelora cărora noi le-am greşit. Formularea stă sub semnul paradoxului, a sofismului, dacă nu chiar a absurdului. În mod firesc, s-ar putea spune că cel faţă de care am greşit are dreptul de a ne ierta sau nu. Dar firea umană este atât de complicată încât, tocmai noi cei care am greşit nu-i putem ierta pe cei în faţa cărora ne-am arătat adevărata fire, ne-am dezvăluit micimea sufletească, răutatea, perfidia, invidia, bădărănia noastră într-un anume moment. Nu-i putem ierta pentru că ne-am făcut de râs în faţa lor şi imaginea noastră de zi cu zi, persona cum ar spune Jung, nu mai corespunde cu ceea ce am lăsat să răbufnească din străfundurile subconştientului sau ale inconştientului. Nu este nevoie de multă psihologie pentru a ne da seama cât de ruşinaţi şi înciudaţi suntem vis-á-vis de persoana în faţa căreia ne-am dat în spectacol. Compromiterea ei în faţa noastră este mai uşor de iertat decât compromiterea noastră în faţa respectivei persoane.
Iertarea celor cărora le-am greşit necesită curaj şi fermitate.
3) Strâns legat de aspectul relatat mai sus intervine cel al iertării de sine. Purtând în noi conştiinţa vinei avem de ales între două căi: ori ne urâm de moarte pe noi înşine, chinuindu-ne, viciindu-ne cugetul cu enormitatea vinei de neiertat, care se va preface în izvor de înveninare lentă a conştiinţei, ori ne căim amarnic cerând, de data aceasta cu curăţenie sufletească, iertare. Să te împaci cu tine însuşi, cu lumea şi cu Dumnezeu este cea mai mare depăşire de sine. Încă tributar legii talionului şi a compensaţiei, omul are nevoie de un efort considerabil pentru a întrevedea posibilitatea iertării sale. Gândindu-se la dreapta judecată a lui Dumnezeu, ştie că nu va ieşi izbăvit. Sfântul Isaac Sirul spunea: „Nu huliţi spunând că Dumnezeu e drept!”. Pe bună dreptate, deoarece dacă Dumnezeu ar judeca numai după dreptate am fi pierduţi cu toţii („Să nu intri la judecată cu robul Tău, că nimeni din cei vii nu-i drept înaintea Ta” – Psalm 142, 2). Dar Dumnezeu nu este numai drept, ci şi iertător. Pentru a se ierta pe sine omul nu trebuie să uite că nu mai suntem supuşi neînduplecatei Legi, ci că ne aflăm sub legea Iubirii şi a iertării divine.
4) În opinia lui Vladimir Jankelevitch, iertarea pură, ca stare de graţie, este necondiţionată. Iertarea nu iartă pentru că ea nu are nevoie de motive precum scuza. Scuza scuză doar ceea ce se poate scuza datorită înţelegerii circumstanţelor atenuante, uzurii temporale sau a grabei de a lichida cât mai curând litigiul. Ceea ce nu se poate scuza este lăsat în seama rigorii legilor. În acest segment al nescuzabilului intervine iertarea, deoarece ceea ce nu poate fi scuzat, poate fi totuşi iertat, cu toate că nu e scuzabil. Scuza a ceea ce poate fi scuzat nu are nimic gratuit, nimic graţios, nimic divin, după cum nu este nimic lăudabil în a iubi ceea ce merită să fie iubit. Scandalul şi nebunia iertării se iveşte odată cu identificarea obiectului ei: cel ce nu merită. De aceea, iertarea nu iartă pentru că sau depinde de. O iertare condiţionată numai iertare nu este.
Problematica iertării este abordată şi de Jacques Derrida în convorbirile sale cu Elisabeth Roudinesco. Întâlnim şi în aceste dialoguri prezentarea dublului aspect al iertării: condiţionată şi necondiţionată. De fapt sunt două logici opuse care-şi dispută moştenirea conceptului de iertare. Una, care prevalează, impune o condiţie: pentru a fi iertat, vinovatul trebuie să ceară iertare. A cere iertare înseamnă a-ţi recunoaşte vina şi a te căi pentru suferinţele pricinuite altuia (altora). Urmând această cale, vinovatul suferă o transformare de sine devenind, într-o oarecare măsură, altul: „În acest caz, iertarea se face în schimbul căinţei şi al transformării. E o iertare condiţionată.”
Cea de-a doua logică, mult mai puţin prezentă în societate, este aceea „a iertării de graţie şi necondiţionate: „în acest caz, iert oricare ar fi atitudinea celui vinovat, chiar dacă el nu-mi cere iertare şi chiar dacă nu se căieşte. Îl iert tocmai în calitatea lui de vinovat, de prezent, de actual vinovat, îl iert exact în măsura în care e vinovat(ă) şi chiar dacă rămâne vinovat(ă).
Pe urmele lui Jankelevitch, Jacques Derrida trage aceleaşi concluzii: este uşor de iertat ceea ce poate fi iertat sau scuzat. Dacă-l iert pe cel care se căieşte, atunci iert de fapt o altă persoană, şi nu cea care a săvârşit crima. Adevăratul înţeles al iertării este de a ierta ceea ce este de neiertat, pe criminal cu fapta lui cu tot. Iertarea pură este o lipsă de măsură, un hybris am zice „specific” divinităţii şi doar, într-o mică parte, oamenilor de excepţie. În acest sens, stau mărturie cuvintele pline de înţelepciune ale monahului de la Rohia: „Cred aşa: că dacă din închisoare pleci şi de pe urma suferinţei te alegi cu dorinţe de răzbunare şi cu sentimente de acreală, închisoarea şi suferinţele au fost de haram. Iar dacă rezultatul e un complex de linişte şi de înţelegere şi de scârbă faţă de orice silnicie şi şmecherie, înseamnă că suferinţele şi închisoarea au fost spre folos şi ţin de căile nepătrunse pe care-i place Domnului a umbla. Puterea de a iubi, la ieşirea din închisoare, trebuie să fi crescut în proporţii de necrezut.”
Nicolae Steinhardt vorbeşte de pe poziţia victimei, a vinovatului fără vină, poziţie care este cu atât mai lăudabilă cu cât el are tăria să ierte necondiţionat pe vinovaţii înşişi. Este o atitudine personală izvorâtă dintr-o credinţă profundă. 
Fenomenul iertării, aşa cum l-am abordat până acum, face mai mult parte din sfera moralei şi a religiei, de aceea nu aparţine nicidecum ordinii juridice sau politice. Puterea politică instalată, deservită de propriul sistem judiciar, are doar posibilitatea amnistierii sau a graţierii, dar nicidecum pe cea a iertării. În cadrul unui proces, cineva poate fi condamnat inflexibil, în timp ce în afara procesului el poate fi iertat. Iertarea ca interrelaţie umană presupune interacţiunea a două singularităţi: vinovatul şi victima. În momentul în care intervine un terţ de genul instituţiilor juridice şi politice ale statului nu mai avem de-a face cu iertarea pură, deoarece acestea vorbesc despre amintire, graţiere, reconciliere, reparaţie etc., dar în nici un caz despre iertare în sens strict. Paragrafele şi articolele legilor înscrise în Constituţii şi Coduri penale sunt impersonale, se referă la anonimii contabilizaţi după criterii de bună purtare în detenţie, după modul în care şi-au însuşit anumite norme pentru a putea fi reintegraţi în societate şi, de ce nu, după avantajele politice pe care le poate obţine un şef de stat de pe urma amnistierii sau graţierii. Leszek Kolakowski vorbeşte în acest sens despre o iertare de tip birocratic motivată politic: „legea hotărăşte regulile după care celor condamnaţi li se poate ierta o parte din pedeapsă, iar cei care decid fac lucrul acesta în funcţie de regulile respective, fără nevoia unei implicări personale. (s.n) Dreptul de a graţia, reminiscenţă a tradiţiei teologice, acordat suveranului sau conducătorului unui stat, este un drept excepţional ce transcende şi neutralizează dreptul – „dreptul de dincolo de drept”, după cum spune Jacques Derrida.
La fel stau lucrurile şi în ce priveşte amnistia-amnezia sau reconcilierea naţională: sunt impersonale, condiţionate şi interesate. Pe toate scenele politice ale lumii, auzim adesea cuvântul „iertare”. Dar, utilizarea termenului de iertare este abuzivă, deoarece aceste „mărturii ale căinţei” au la bază negocieri, tranzacţii calculate, mai mult sau mai puţin mărturisite. În numele reconcilierii, expresie la care au apelat numeroşi şefi de state în momentul în care au crezut că trebuie să-şi asume responsabilitatea de a şterge datoriile şi crimele din trecut, trebuie purces la „iertare” şi astfel la refacerea unităţii naţionale. Mai precis, să uităm ce-a fost, să iertăm victimele şi mai ales pe călăi (şi ei sunt de-ai noştri) pentru că aceasta a fost conjunctura istorico-politică şi, de aici încolo, să ne vedem liniştiţi de treabă. Este o dorinţă firească de pace şi stabilitate, de încetare a tensiunilor de orice natură (sociale, politice, economice, interne sau internaţionale), care slujeşte progresului umanităţii, dar nu este permis să uiţi pentru a merge mai departe. (Putem, totuşi, să ne întrebăm, oare de ce societăţile, pe scara timpului, acceptă reconcilierea naţională? Ce se ascunde în spatele acestei reconcilieri? Nu cumva este acest fapt o dovadă că unanim acceptata ştergere a datoriilor este o recunoaştere tacită sau inconştientă a culpabilităţii generale, a responsabilităţii/laşităţii pentru survenirea momentelor de criză?) 
Obţinerea reconcilierii naţionale pe seama mistificărilor (utile, uneori, din păcate!) nu se înscrie în legile moralei. Instituţiile nu au conştiinţă morală, iar reprezentanţii lor sunt aceia care vorbind în numele lor le conferă indirect o recunoaştere a stării de vinovăţie istorică. Autori precum Jacques Derrida şi Paul Ricoeur evocă scuzele publice ale unor oameni politici din Franţa (de Gaulle, Pompidou, Mitterand), America, Australia, Japonia precum şi ale Comisiei pentru Adevăr şi Reconciliere din Africa de Sud.
Dar nu numai oamenii politici au făcut mea culpa, ci şi Biserica Catolică. Papa şi episcopii săi din diverse ţări au cerut iertare pentru crimele săvârşite în timpul cruciadelor şi a terorii Inchiziţiei şi pentru toate „rătăcirile” din toate epocile istorice. (De exemplu, cu ocazia unei călătorii recente în S.U.A Suveranul pontif s-a pronunţat împotriva cruzimii pedepsei capitale, dar fără a angaja solemn Biserica şi Vaticanul în lupta aboliţionistă). Suveranul pontif a cerut iertare lui Dumnezeu la fel cum şi episcopii polonezi s-au adresat celor germani cu mesajul: iertăm şi rugăm să fim iertaţi. Reacţia conducătorilor din Polonia Populară a fost furibundă: „ei doreau să folosească acest mesaj, demascându-l ca pe un act politic cu următoarea conotaţie: «aşadar, episcopii polonezi au mărturisit nu numai că crimele hitleriştilor comise asupra poporului nostru sunt fără importanţă, ca să vezi!, dar şi că noi, polonezii, trebuie să-i rugăm să ierte nu se ştie ce crime ale noastre!».” Pe bună dreptate, conducătorii nu-şi puteau închipui că Biserica ar putea avea şi alte motive decât cele politice imediate: iniţierea procesului de însănătoşire a climatului de pace dintre Polonia şi Germania, stabilirea relaţiilor de bună vecinătate, după atrocităţile săvârşite în timpul războiului şi ale ocupaţiei. Însă, Biserica prin însăşi natura ei (fundamentul ei creştin) nu putea să redacteze doar un act politici, ci a transmis mesajul cristice: să ni se ierte nouă greşelile noastre precum iertăm şi noi greşiţilor noştri.
Dar, aceste scuze publice cui se adresau? Victimelor, urmaşilor lor, popoarelor asuprite, foste colonii şi actuale, naţiunilor care au avut de suferit şi care au avut cota lor de martiri? Pornind de la ideea că iertarea este o relaţie personală între victimă şi vinovat, dat fiind faptul că victimele au murit, rezultă că ele nu mai pot acorda iertarea. Dar, acum se impune întrebarea: urmaşii lor au dreptul de a ierta? Este semnificativ cazul unei femei de culoare din Africa de Sud, prezentat de Jacques Derrida, care s-a prezentat în faţa Comisiei de Adevăr şi de Reconciliere şi al cărei soţ fusese ucis de nişte poliţişti torţionari. Această femeie este conştientă că o comisie sau un guvern, sau oricare altă instituţie publică, nu pot ierta, neavând nici dreptul şi nici puterea să o facă. Numai ea ar fi putut s-o facă, ea victima supravieţuitoare, dar nu era pregătită s-o facă. Doar soţul ei – victima absolută – ar fi putut să se gândească la iertare, însă ea nu se putea substitui în mod abuziv celui dispărut. Este o sarcină uriaşă şi dureroasă în acelaşi timp pentru supravieţuitori: au ei dreptul să ierte în numele celor ucişi? Sau ce se întâmplă în cazul în care nu există urmaşi?  Cu siguranţă nu putem ierta în numele altcuiva, nu avem dreptul de a ierta crimele care au fost săvârşite asupra unor oameni care nu mai sunt. A accepta iertarea în numele tuturor victimelor înseamnă a le victimiza încă o dată şi la nivel absolut. Înseamnă a le răpi libertatea alegerii, chiar dacă victimele nu mai sunt prezente. Noi ştim că ele ar fi fost singurele în măsură să se adreseze călăilor lor şi aveau cu prisosinţă acest drept: te iert sau nu te iert. Noi nu putem ierta decât în nume propriu şi numai ceea ce ni s-a întâmplat nouă (iertarea nu poate fi colectivă, ci numai individuală).
Iertarea în numele altcuiva seamănă oarecum cu acel travaliu de doliu reuşit despre care vorbeau atât Jacques Derrida, cât şi Paul Ricoeur. Prin doliu reuşit îl încorporez pe cel mort, mă împac cu moartea sa şi ca urmare, „neg moartea şi alteritatea celuilalt-mort. Sunt deci infidel.” Iar, dacă neg moartea celuilalt, atunci nici iertare nu poate exista, deoarece iertarea presupune un obiect al său. Inexistenţa unei vini conduce la desuetudinea sau inexistenţa iertării.
Travaliul doliului autentic este cel nereuşit şi constă în a nu uita niciodată ceea ce datorăm unei moşteniri sau celor morţi. Fidelitatea faţă de trecut şi faţă de victimele nevinovate ale acestuia ne impune obligaţia şi imposibilitatea doliului. A reuşi în travaliul doliului înseamnă a ierta. A reuşi, în această sarcină dureroasă, înseamnă datorie şi responsabilitate morală. (Bineînţeles nu trebuie să ne lăsăm luaţi în stăpânire de cultul morţilor, posedaţi chiar, pentru că astfel nu vom avea de-a face decât cu o lamentaţie perpetuă care ne-ar face rău nouă înşine şi nici un bine celor dispăruţi).
Nereuşita doliului este mai eficientă, deoarece nu putem lăsa să nu mai fie ceea ce a fost. Sau, după cum spunea Jankelevitch: „Între a-nu-fi şi a-nu-mai-fi există întreaga distanţă infinită a lui a-fi-fost; şi nimic în lume nu poate, de acum înainte, să nimicească o asemenea distanţă. Cel ce a fost nu mai poate de acum înainte, să nu fi fost: de acum înainte acest fapt misterios şi profund obscur de a fi trăit constituie proviziile sale pentru eternitate.”
Adoptând o atitudine împăciuitoare, reconciliantă, am putea spune, resemnaţi sau interesaţi, „aşa a fost să fie”, sau „aşa a fost scris” acceptând faptele ca pe cel mult o fatalitate. Dar, fiecare fiinţă „are un cod, care poate fi sau nu citit, aşa cum poate fi sau nu realizat.” Lăsând pe seama memoriei frivole existenţa victimelor uităm esenţa lor de fiinţe umane. Din diverse motive ne comportăm ca şi cum ele nu ar fi existat. Şi totuşi ele au existat! În marele registru invizibil al lumii apar atât fiinţele neîmplinite care „nu sunt încă”, cât şi fiinţele săvârşite care „nu mai sunt”. Săvârşirea lor exprimă esenţa umană care reflectă posibilitatea existenţei după „prezentul” lor. Săvârşirea victimelor reprezintă o deschidere spre trecut şi o posibilitate pentru viitor.

Bibliografie:

1. Jacques Derrida, Elisabeth Roudinesco,  Întrebări despre ziua de mâine, Ed. Trei, 2003;
2. Vladimir Jankelevitch, Inversabilul şi nostalgia, Editura Univers Enciclopedic, Bucureşti, 1998;
3.  Vladimir Jankelevitch, Iertarea, Ed. Polirom, 1998;
4. Leszek Kolakowski, Conferinţe mici pe teme mari, Editura Paideia, 2003
5. Constantin Noica, Sentimentul românesc al fiinţei, Editura Humanitas, 1996
6. Nicolae Steinhardt, Jurnalul fericirii, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1991
7.   Nicolae Steinhardt, Dăruind vei dobândi, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1999
8. Tzvetan Teodorov, Abuzurile memoriei, Editura amarcord, Timişoara, 1999