Profesor RARIŢA MIHAIL

ÉMILE DURKHEIM: SINUCIDEREA – O ABORDARE SOCIALĂ

Abstract

	Until 1897, when the French sociologist Émile Durkheim published his study – “Le suicide” – the suicide was regarded as a persoanl action based on a series of individual motivations. What was new in Durkheim’s study was the original approach of the phenomenon, in a sociological perspective: the attention was no longer focused on the individual but on the social group he belonged to, the community power meant to integrate the individual and to force him to obey to common rules and values. In this way, Durkheim distinguished between two kinds of social bonds: integration and regulation. Although Durkheim doesn’t deny the existence of some psychopatological causes, he demonstrates the suicide has social causes, so the suicide is a social fact.
	The French sociologist used the clasic method of concomitent variations in order to observe its evolution depending on social causes, on the way they differ from one to another.
	Studying the statistics, accordind to a series of parameters – religion, matrimonial status, season, referential group – and comparing the data base with the reality, he could establish some regularity that has effects on the suicide rate. Thus, Durkheim sees the major influenece of integration and regulation exerted on the individual and describes the four types of suicide: egoistic suicide, anomic suicide, altruistic suicide and fatalistic suicid. Durkheim also described the psychic features of the individual for each of the four types of suicide.

	
Încercarile de a explica decizia de a recurge la acest gest – suprimarea propriei vieţi ca formă extremă de autoagresiune – a preocupat specialiştii din diferite domenii, astfel că, în prezent, constituie un domeniu de studiu interdisciplinar. Sociologia, antropologia, psihiatria, psihologia, medicina legală abordează problematica sinuciderii din perspective diferite şi totodată complementare.
	Publicând în 1897 studiul “Le suicide”, Émile Durkheim conturează  o nouă viziune asupra morţii voluntare, care era considerată până la el un act exclusiv personal, fundamentat pe o serie de motivaţii individuale. Sociologul francez nu neagă rolul unor cauze psihopatologice care ar putea explica rata sinuciderilor, dar demonstrează că tendinţa specifică spre sinucidere are cauze sociale. Această tendinţă se ridică la nivelul unui fenomen colectiv prin prisma datelor statistice analizate atât  calitativ, cât şi cantitativ. Demonstrarea specificului social al unui fenomen căruia i se atribuiau exclusiv cauze individuale dovedeşte că “moartea voluntară e un tip de deces a cărui semnificaţie nu e de ordin demografic, ci filosofic, religios, moral, cultural” (Georges Minois – Istoria sinuciderii, p. 7). Adevărata cauză a sinuciderii este de natură socială întrucât semnificaţiile acestui act se înscriu în contexte definite de raporturi sociale, de norme, valori, prescripţii morale sau religioase (Sorin M. Rădulescu – Sociologia devianţei, p. 40).	
Cu toată diversitatea formelor de sinucidere există o caracteristică comună a acestora: ele sunt săvârşite în cunoştinţă de cauză, victima fiind conştientă de gestul său (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 10). Caracterul raţional şi conştient al sinuciderii face din acest fenomen o problemă socială. Sinucigaşul comite un act prin care se autoanulează ca element al societăţii, prin care renunţă la orice implicare în viaţa comunitară (Albert Ogien – Sociologia devianţei, p. 26). Pe de altă parte, el se sustrage presiunilor sociale şi renunţă definitiv la calitatea de membru al societăţii. 
	În studiul său asupra sinuciderii, Émile Durkheim reia tema integrării sociale, el fiind interesat de modalitaţile în care socialul acţionează asupra grupului şi nu asupra indivizilor luaţi separat, izolat. Concepţia sa vizează o anume capacitate a sistemului social: aceea de a integra grupurile sociale. Sinuciderea, spune Émile Durkheim, variază invers proporţional cu gradul de integrare a grupurilor din care individul face parte (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 164). Cu cât grupurile sociale sunt mai slăbite, cu atât individul se bizuie mai puţin pe ele şi mai mult pe sine însuşi. Acesta nu-şi mai poate găsi echilibrul decât dacă o forţă exterioară îl îndrumă. Când această forţă colectivă slăbeşte creşte predispoziţia spre sinucidere.
	Sinuciderea, ca fenomen patologic, îşi are sursa nu numai în slaba integrare socială, ci şi în starea de dezagregare a valorilor şi normelor morale, care nu mai exercită un control adecvat asupra individului. Condiţionarea socială a judecăţilor morale devine un imperativ pentru societăţile aflate în proces de dezorganizare, proces generator de conduite deviante. Anomia – ca neregularitate – semnalează o stare morbidă ce ameninţă sănătatea societăţii. Ea constituie o deviere de la ordinea obişnuită a lucrurilor, iar individul nu se poate adapta la ritmul acestor schimbări bruşte, se simte frustrat, înşelat în aşteptările sale. Sinuciderea caracteristică unei astfel de societăţi poate fi eradicată de îndată ce cauzele anomiei sunt depistate şi tratate, iar formele moderne ale sancţiunii vor reinstaura un control al comportamentelor sociale.
	Plecând de la premisa că “nu putem explica decât comparând” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 9 ), sociologul francez apelează la metoda clasică a  variaţiilor concomitente pentru a urmări evoluţia sinuciderilor în funcţie de natura cauzelor sociale şi a modului în care se individualizează aceste cauze. Studierea statisticilor pe baza unui ansamblu de parametri aleşi – religie, stare matrimonială, anotimp, grup de referinţă - şi confruntarea datelor cu realitatea i-au permis stabilirea unor regularităţi care afectează proporţia sinuciderilor. Analiza ne arată nu numai importanţa teoretică, ci şi metodologică a studiului prin apropierea dintre “aritmetica politică” şi “teoria socială” (Vasile Miftode – Metodologia sociologică, p. 67). 

Sinuciderea ca fapt social 

	Un fapt social se remarcă prin generalitatea şi constanţa sa (Émile Durkheim – Regulile metodei sociologice, p. 36). Pentru a demonstra că sinuciderea este un fapt social caracterizat prin generalitate, Emile Durkheim pleacă de la ideea că “fiecare societate este predispusă să furnizeze un contingent determinat de morţi voluntare” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 20), iar datele statistice exprimă “tendinţa spre sinucidere” ce afectează orice societate în mod colectiv. Pe de altă parte, invariabilitatea cifrei rezultate ca urmare a comparării datelor pe o perioadă nu prea îndelungată atestă constanţa procentului sinuciderilor. Această apreciere este valabilă atât în interiorul aceleaşi societăţi, cât şi în cazul diferenţelor dintre ţările europene. 
	Faptele sociale nu sunt nu sunt doar nişte fapte care se petrec în vieţile oamenilor din societate, ci sunt fenomene specifice care pot fi clar distinse de faptele studiate de alte ştiinţe, cum ar fi psihologia (care studiază conştiinţa individuală) sau biologia (care studiază faptele organice ale corpurilor individuale). Aceeaşi distincţie este operantă şi în privinţa cauzelor sinuciderii. Emile Durkheim respinge explicaţiile de ordin biologic, geografic, psihologic, demonstrând că adevărata cauză a sinuciderilor este socială.
	Ca modalităţi de acţiune, gândire sau simţire, faptele sociale sunt colective la origine şi nu individuale. Émile Durkheim consideră că “tendinţele colective acţionează asupra individului din afara lui” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 121), rezultatul acestei acţiuni fiind un număr constant de morţi voluntare. Existenţa tendinţelor colective, exterioare indivizilor este confirmată de regularitatea datelor statistice, dar şi de faptul că într-un număr important de cazuri se poate constata direct exterioritatea (Émile Durkheim – Despre sinucidere , p. 258). 
	Émile Durkheim reia aici aceeaşi idee pe care o susţinuse în “Regulile metodei sociologice”(1895), şi anume caracterul exterior al faptului social în raport cu conştiinţele individuale. Fiecare individ are personalitatea sa şi tinde să urmeze calea propriei sale naturi, însă resimte influenţa stărilor sociale (confesiuni religioase, familie, societate politică, grupuri profesionale) care îi sunt exterioare asemeni forţelor fizice. Individul este supus unor forţe antagonice, unele vin din interiorul său, altele de la colectivitate. 
	Deoarece faptele sociale reprezintă şi o problemă de implicare profundă a individului, ele au şi o forţă coercitivă pe care Émile Durkheim o numeşte constrângere. Aceasta poate fi exprimată prin pedeapsă, dezaprobare, respingere sau prin eşecul individual în atingerea scopului propus. În cazul sinuciderii, constrângerea este eludată ca urmare a slăbirii forţei ataşamantului individual în cadrul grupului de apartenenţă sau a scăderii controlului exercitat de normele sociale. În ambele situaţii persoana este predispusă să comită actul suicidar. Dacă legăturile sociale care ţin indivizii împreună sunt slăbite, persoana nu se mai simte legată de grupul din care face parte, iar dacă aceste legături sunt prea strânse, individul îşi pierde identitatea în raport cu societatea. Această distincţie i-a permis lui Émile Durkheim să explice variaţia ratelor de sinucidere pe baza unor grade de solidaritate socială şi să descrie patru tipuri de sinucidere.

O tipologie socială a sinuciderilor

	Clasificarea propusă de Emile Durkheim a deschis calea numeroaselor controverse şi critici. Cu toate acestea modelul şi-a păstrat valabilitatea prin modul inedit şi original de abordare.
A. Sinuciderea egoistă
Aceasta este specifică indivizilor slab integraţi în grupul familial, religios, politic, ceea ce dovedeşte 
lipsa coeziunii în cadrul grupului de apartenenţă. Membrii acestuia sunt integraţi sau se simt integraţi dacă au o conştiinţă comună, dacă împărăşesc aceleaşi credinţe şi practici, dacă interacţionează unii cu alţii şi dacă au scopuri comune. Dacă aceste condiţii nu sunt îndeplinite, sau sunt îndeplinite doar parţial, individul se izolează şi se concentrează exclusiv asupra propriului Eu.
	Émile Durkheim exemplifică acest tip comparând ratele sinuciderilor la celibatari şi la căsătoriţi. Persoanele căsătorite beneficiază de un cadru familial stabil, deci cu un grad adecvat de integrare. Diferenţele dintre sinuciderile celor necăsătoriţi faţă de cei căsătoriţi depind şi de răspândirea divorţului. Astfel, în societăţile în care divorţurile sunt numeroase există un număr mai mare de sinucideri în rândul celor divorţaţi, pe când în societăţile în care divorţurile sunt rare raportul se inversează. Explicaţia pe care o dă Émile Durkheim este legată de forţa puternică de coeziune a familiei, care asigură individului un anumit grad de integrare. Pe de altă parte, constată Durkheim, influenţa benefică a familiei este mai scăzută în cazul femeilor comparativ cu bărbaţii. Societatea conjugală - alcătuită din cupluri maritale, fără copii – agravează de fapt tendinţa femeii spre sinucidere. Conform statisticilor vremii rata sinuciderii la femeile măritate, fără copii este cu 50 % mai mare decăt în cazul celibatarelor. Prin urmare,  “imunitatea” de care se bucură oamenii căsătoriţi se datorează acţiunii societăţii familiale şi nu celei conjugale. Durkheim merge mai departe cu analiza statistică şi stabileşte încă o corelaţie care arată că familia protejează împotriva sinuciderii, mai ales atunci când există copii. Rata sinuciderii femeilor căsătorite, cu copii este de 10 ori mai mică decât celei a bărbaţilor celibatari. 
Concluzia este că familia şi căsătoria par să nu aibă acelaşi efect asupra bărbaţilor şi femeilor. Protecţia familiei împotriva sinuciderii e cu atât mai mare cu cât familia este mai închegată, în sensul existenţei mai multor copii, femeia având o nevoie de socializare mai mare decât bărbatul.
Pornind de la acelaşi criteriu al integrării, Durkheim realizează şi o comparare a ratelor sinuciderilor în rândul protestanţilor şi catolicilor, constatând că procentul sinuciderilor este mai mare în comunităţile religioase protestante decât în rândul celor catolice. Explicaţia rezidă - spune Durkheim -  în faptul că religia protestantă favorizează gândirea individualistă, având mai puţine practici şi ritualuri comune. Protestantismul este o religie mai puţin integrativă, care pune accentul pe relaţia directă cu Dumnezeu, pe când catolicismul este o religie idealistă, care “lasă loc mai mult gândirii şi reflecţiei” (Émile Durkheim – Despre sinucidere , p. 118) şi care pune accentul pe ritualurile colective.
Situaţia este diferită pe timp de război, când rata sinuciderilor scade, indiferent dacă este vorba de o ţară învinsă sau de una învingătoare. Războiul creează o situaţie paradoxală, în ciuda distrugerilor care au loc pe toate planurile vieţii individuale şi sociale. Existenţa pericolului comun îi uneşte pe oameni, înviorează sentimentele colective, iar individul se gândeşte mai puţin la sine şi mai mult la binele general. Integrarea sporită a societăţii pe timp de război nu se datorează crizei propriu-zise, ci luptelor care generează criza. Durkheim dă exemplul războiului dintre Franţa şI Germania (1870), în timpul căruia, în ambele ţări, a scăzut numărul sinuciderilor, întreaga populaţie concentrându-şi eforturile într-un singur scop – războiul.
Sinuciderea altruistă 
Acest tip este caracteristic indivizilor excesiv integraţi în grupul de apartenenţă, care pun mai presus 
interesele colectivităţii faţă de propriile interese, ca în cazul militarilor de exemplu. În acest caz legăturile sociale sunt prea puternice, individul îşi asumă responsabilităţi excesive pe care nu le poate finaliza, considerându-se fie neînsemnat, fie sacrificat în interesul grupului. Durkheim nu acordă o importanţă majoră acestui tip de sinucidere, considerându-l specific mai ales societăţilor primitive care sacrificau bătrânii şi bolnavii. Astfel  de sinucideri nu sunt prea răspândite în societăţile contemporane tocmai pentru că “personalitatea individuală este mult mai eliberată de personalitatea colectivă” (Émile Durkheim – Despre sinucidere , p. 180).
Sinuciderea anomică este rezultatul dereglării mecanismelor sociale care se repercutează direct asupra numărului de morţi voluntare. Ca şi în cazul sinuciderii egoiste, forţele integratoare slăbesc, gradul de integrare este scăzut, numai că, în acest caz, influenţa societăţii lipseşte la nivelul pasiunilor individuale “lăsându-le fără frâna necesară”( Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 204). Fiecare societate are, la un moment dat, anumite reguli colective pe care actorii sociali trebuie să le respecte. Autoritatea colectivă este funcţională numai dacă cere oamenilor să facă “sacrificii şi concesii” în numele interesului public. Dacă individul este disciplinat şi recunoaşte această autoritate colectivă, atunci el simte că cerinţele sale nu trebuie să se ridice peste un anumit nivel impus de societate. “Frâna“ ce i se impune nu este una fizică, ci morală, de aceea el trebuie să găsească un echilibru între posibilităţile oferite de societate şi pasiunile individuale. Scchimbările inerente aduse de crizele sociale pot deregla acest echilibru, iar individul aflat în competiţie cu ceilalţi nu-şi mai poate ţine dorinţele în frâu, trezindu-se într-o stare anomică. 
	Dacă într-o lucrare anterioară - “Diviziunea socială a muncii” (1893) – anomia este considerată ca o formă patologică a diviziunii muncii, în “Despre sinucidere” Durkheim îI dă un sens specific. Acesta este dat de nelimitarea dorinţei şi nedeterminarea obiectivelor ce trebuie atinse: “Oamenii nu mai ştiu ce este posibil şi ce nu, ce este drept şi ce nu, care sunt speranţele şi revendicările legitime, care sunt cele care depăşesc măsura” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 205). Această lipsă a sincronizării îi împinge spre sinucidere. Atât în  timpul crizelor economice, cât şi în perioadele de boom economic, rata morţilor voluntare creşte, căci aspiraţiile şi ambiţiile indivizilor nu mai au limite precise. Explicaţia rezidă în impactul schimbărilor bruşte, schimbări la care aceştia nu se adaptează, iar societăţii îi trebuie timp pentru a-şi regla scara de valori, pentru a clasifica din nou oamenii şi lucrurile. Consecinţa este o ascensiune bruscă a curbei sinuciderilor.
	Constatând că, în societăţile moderne, anomia este „un factor regulat şi specific al sinuciderilor” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 209), Durkheim propune combaterea acestui fenomen prin întărirea structurii familiei, cu atât mai mult cu cât există şi o anomie conjugală. Familia modernă este ameninţată de anomie, mai ales după legalizarea divorţului în Franţa (1884). Dacă familia protejează împotriva sinuciderii, divorţul, prin acţiunea sa asupra celor implicaţi, împinge la sinucidere. De aceea, familia nu mai poate fi singura instanţă de socializare pierzându-şi chiar întietatea, după opinia lui Durkheim. Pentru a socializa copiii Republicii, Durkheim mizează pe şcoală, aceasta devenind publică, laică şi obligatorie în 1882 (Claude Dubar – Criza identităţilor, p. 71).
Sinuciderea fatalistă este opusul celei anomice şi rezultă dintr-un control excesiv, dintr-o
disciplină asupritoare, cu reguli prea stricte care suprimă individualul. Durkheim dă ca exemple sinuciderea sclavilor, sinuciderea soţilor prea tineri, a soţiilor fără copii care recurg la acest gest pentru a scăpa de un viitor prea restrictiv. Acet tip este considerat nesemnificativ pentru societatea contemporană prin numărul redus de cazuri. Ea poate avea însă o însemnătate istorică dacă ne referim la  sinuciderile sclavilor (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p.225).
Durkheim nu s-a mulţumit să studieze natura cauzelor sociale şi a modului cum îşi produc efectul, ci a arătat şi consecinţele acestora asupra stărilor psihologice individuale. Fiecărui tip de sinucidere îi corespund anumite caractere esenţiale de natură psihică. Izolarea socială proprie sinuciderii egoiste este rezultatul apatiei şi depresiei. Fie legăturile individului cu ceilalţi se rup, fie societatea nu este suficient de închegată pentru a-i satisface exigenţele, iar individul se izolează manifestând “tendinţe spre melancolie decepţionată” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 229). Sinuciderea altruistă e, în general, însoţită de energie şi pasiune cu un caracter mult mai activ decât sinuciderea egoistă. Cu cât altruismul atinge cote maxime, cu atât gesturile sinucigaşului sunt mai pasionale, mai iraţionale. Sinuciderea anomică e asociată mai mult cu neliniştea, iritarea, dezamăgirea sau frustrarea. Când lipseşte controlul, adică atunci când ambiţiile şi dorinţele scapă de sub control, omul devine supărat şi frustrat din cauza inabilitaţii de a şi le satisface.  Furia că nu-şi poate atinge obiectivele se poate îndrepta, fie asupra lui însuşi, fie mai întâi asupra altei persoane considerată vinovată. În primul caz există doar sinucidere, pe când în al doilea caz ea este precedată de crimă comisă într-un acces de mânie.
	La prima vedere, s-ar putea crede că există mai multe categorii de sinucigaşi, iar diferenţele dintre acestea s-ar datora temperamentului personal care îl îndeamnă pe fiecare să recurgă la un anumit gest (spânzurare, cădere etc.) pentru a-şi atinge scopul. În realitate, sinuciderile sunt rezultatul unor cauze sociale care se individualizează în cazuri particulare ce dobândesc nuanţe variate, în funcţie de personalitatea victimei. Alegerea gestului final depinde de obiceiurile sinucigaşului şi de circumstanţele momentului respectiv. Cauzele care îl împing pe om la sinucidere nu determină şi mijlocul ales. Acesta depinde de „demnitatea pe care fiecare popor sau grup social o atribuie diferitelor genuri de moarte” (Émile Durkheim – Despre sinucidere, p. 239).

BIBLOGRAFIE SELECTIVĂ:

1. Durkheim, Émile – Despre sinucidere, Institutul European, Iaşi, 1993
2. Durkheim, Émile – Regulile metodei sociologice, Polirom, Iaşi, 2002
3. Dubar, Claude – Criza identităţilor, Ştiinţa, Bucureşti, 2003
4. Fulcher, James şi John Scott – Sociology, Oxford University Press, 1999
5. Miftode, Vasile – Metodologia sociologică: metode şi tehnici de cercetare sociologică, Porto-Franco, Galaţi, 1995
6. Minois, Georges – Istoria sinuciderii: societatea occidentală în faţa morţii voluntare, Humanitas, Bucureşti, 2002
7. Ogien, Albert – Sociologia devinaţei, Polirom, Iaşi, 2002
8. Rădulescu, Sorin M. – Sociologia devianţei, Ed. Victor, Bucureşti, 1998