Lect. dr. ION CORDONEANU
Catedra de Filosofie
Facultatea de Istorie şi Filosofie
Universitatea Dunărea de Jos
Galaţi

CLONAREA PRIN SPIRIT
SAU DESPRE FERTILITATEA “LUCRULUI ÎN SINE”

Abstract
	The kantian philosophy, as it is critical, can be considered, in the context of its own times, one of the many contestations of the traditional european metaphysics. Amoung those who contested it, there are Kierkegaard (against post kantian german idealism, but created as a reaction to the limits of the criticist sistem) and Nietzsche, the one who questions the whole metaphysics developed by the christianity and deconstructed by Heidegger’s phenomenology.

Moto: “Metafizica nu va muri niciodată, deşi, teoretic, ea e moartă de multă vreme” (Un prieten, în spirit pseudo-kantian)

Preliminarii diseminante

Posibilitatea clonării umane întăreşte încă o dată, de la revoluţia sexuală petrecută în occident la jumătatea secolului trecut, ideea că, indiferent de modalitatea în care are loc, concepţia nu mai are nici o legătură cu sexul. Ar fi interesant să se studieze în ce măsură filosofia revoluţiei sexuale a influenţat, (dacă a existat această influenţă) din perspectivă epistemologică, ştiinţa geneticii, dar aceasta nu face obiectul prezentului text.
În anul 1997 – an de răscruce pentru comunitatea internaţională a oamenilor de ştiinţă – clonarea a apărut ca o „noutate ştiinţifică“ faţă de care s-au manifestat reacţii dintre cele mai diverse: de la încercarea de a declara clonarea drept crimă împotriva umanităţii, înrudită cu genocidul (pentru că se bazează pe selecţia genetică) până la considerarea tehnicii genetice care permite clonarea drept o practică neo-alchimică pe care, evident, alături de vrăjitorie şi magie, canoanele Bisericii o condamnă (adepţii acestei practici fiind acuzaţi de „luciferism ştiinţific“).
Dincolo de diabolizarea ştiinţei contemporane, justificată în contextul unei perspective teologice, mi se pare important să vedem, pe scurt, factorii determinanţi ce au dus la situaţia în care omul de ştiinţă nu mai este interesat de implicaţiile morale ale unei descoperiri ştiinţifice.
De-teologizarea şi de-moralizarea ştiinţei se produc în secolele XVI-XVII, când are loc despărţirea între omul de ştiinţă şi teologia scolastică fondată pe gândirea aristotelică în care se consideră că adevărul trebuie căutat în interpretarea textelor. Filosofii medievali făceau, pe linie aristotelică, distincţie între matematică şi fizică, prima având ca obiect lucrurile ideale, iar a doua lucrurile reale; atunci când Galilei cercetează matematic fenomenele fizice, scolasticii sunt aproape scandalizaţi, dacă lucrul acesta nu este considerat o erezie.
Această evoluţie specifică istoriei ştiinţei se conjugă cu un fenomen care ţine de ideologie şi de filosofia mentalităţilor. De 100 de ani, Reforma şi Contrareforma îşi făceau simţite lucrarea comună în Europa (în 1517 Luther afişa pe uşa Catedralei din Wittenberg cele 95 de teze, iar Biserica romană va condamna lutheranismul în 1545 în cadrul Conciliului de la Trento); deşi, paradoxal, cele două mişcări sunt opuse dogmatic, ele contribuie împreună la „arderea pe rug a omului renascentist“. În acest sens, cea mai importantă cenzură pe care o impun cele două mişcări este cenzura imaginarului, în urma căreia oamenii îşi pierd obiceiul de a utiliza imaginaţia şi de a gândi prin „calităţi“, interesul fiind orientat către observarea riguroasă a lumii materiale şi traducerea ei în date cantitative.
Naşterea ştiinţei moderne aduce cu sine încă un fenomen care determină o nouă înţelegere a relaţiei dintre ştiinţă şi teologie: dacă un fenomen fizic poate fi studiat fără a mai face apel la dogma creştină, ci numai descriindu-l conform aparatului matematic şi experimentului, atunci existenţa lui Dumnezeu devine inutilă pentru cunoaşterea ştiinţifică. Din secolul al XVII-lea, prăpastia dintre ştiinţă şi teologie devine din ce în ce mai mare, iar Dumnezeu o ipoteză inutilă în cunoaştere. Omului de ştiinţă îi este suficient că poate pentru a nu-şi mai ridica probleme de ordin moral, cu atât mai puţin teologic, în ceea ce priveşte corectitudinea unui demers sau a unei descoperiri ştiinţifice. Principiul ar fi: dacă este cu putinţă, atunci este bine. Aşadar clonarea, ca practică ştiinţifică, se înscrie perfect în logica şi mentalitatea ştiinţifică a căror origine o găsim în zorii gândirii moderne.
Totuşi, din perspectivă filosofică, s-ar putea susţine că ideea clonării este de fapt de origine antică, avându-şi rădăcinile în ideile platoniciene din dialogul Banchetul. Oare ce altceva este concepţia fără sex, despre care se vorbeşte în acest dialog, dacă nu clonare? Să lămurim…
Drumul gândirii lui Platon este următorul: a iubi înseamnă a dori ceva ce-ţi lipseşte, adică ceva frumos, ceva bun (al cărui caz particular este frumosul) – bun pe care doreşti să-l ai mereu – aceasta este năzuinţa spre fericire. Prin posesia perpetuă a fericirii, crede Platon, năzuim la nemurire, năzuinţa reprezentând un fel de a fi divini şi de a dobândi beatitudinea divină. Năzuinţa la nemurire ia în om forma unui prea-plin-de-rodnicie care tinde să procreeze, deci se manifestă în „instinctul“ procreaţiei.
În afară de procrearea biologică, filosofia antică şi, de atunci încoace, istoria creaţiei omeneşti au în vedere procrearea de opere ca mijloc de a atinge nemurirea. Ce altceva dacă nu nemurirea vizează Platon când se referă la relaţia erotică dintre maestru şi discipol, relaţie pe care o putem defini drept clonare spirituală sau procreare asexuată. De idealul nemuririi este legată orice încercare a oricărui întemeitor de şcoală de la care discipolii învaţă filosofia maestrului. [Invers, clonarea umană astăzi dă la iveală, sub această formă a perpetuării, de data aceasta nu a gândirii, ci a codului genetic, însăşi esenţa existenţei fizice a individului. Este totuşi simptomatică dorinţa omului contemporan desacralizat şi ateu de a reduce propria existenţă la cea fizică şi de a o perpetua.
În acest context apare problema: filosofii ar trebui să se însoare? Sau, altfel spus, căutarea înţelepciunii este compatibilă cu viaţa lângă o femeie? În acest sens, este celebră povaţa pe care i-o dă Héloise iubitului ei, Abélard, filosoful medieval: „Să te îndepărtezi, fie şi pentru un moment, de filosofie înseamnă aproape acelaşi lucru cu a o abandona.“ sau „Ce poate fi mai păgubos şi deplorabil decât să vezi un bărbat pe care natura l-a creat pentru o lume întreagă supus unei singure femei.“
Pe câţiva bărbaţi ai istoriei gândirii trupul femeii i-a lăsat indiferenţi: Newton, Robespierre, Kant. Într-o carte despre viaţa sexuală a lui Immanuel Kant, Jean-Baptiste Botul arată că celibatul, „departe de a fi o problemă contingentă, ţine de însăşi esenţa filosofiei.“ Argumentul este unul istoric: în secolul al XVII-lea Descartes, Spinoza, Pascal, Leibniz, Malebranche, Gassendi, Hobbes au rămas celibatari. În secolul al XVIII-lea nici Hume, Voltaire, Kant nu au încercat aventura conjugală. În secolul al XIX-lea s-au căsătorit Hegel, Fichte, Schelling, Comte, Marx, dar nu şi Schopenhauer, Nietzsche, Kierkegaard.
Botul recunoaşte că s-a încheiat o epocă în care filosoful celibatar nu era o curiozitate, dar va deveni una ca atare datorită victoriei în filosofie a stării conjugale. O istorie de peste 25 de secole în care filosofii s-au „clonat“ între ei, fără sex, „prin afiliere, agregare, prietenie.“
Clonarea în filosofie este echivalentă cu însăşi filosofia: afilierea de părinţi spirituali şi, implicit, lipsirea de mame; reproducere nu prin uter, ci prin spirit, fără sperma, ci prin pneuma. Conform acestei teze, filosofia s-a îmbolnăvit de moarte o dată cu filosoful căsătorit şi a murit când acesta a devenit profesor de filosofie. De ce nu s-a căsătorit Kant: soţie – copii – cheltuieli – probleme materiale – distragere de la studiu şi meditaţie – imposibilitatea de a-şi ţine lecţiile…
Acum din filosofie a rămas amintirea despre ea; filosofia se predă mai ales ca istorie a filosofiei, prin sistemele filosofice – nu în şcoli de tipul celei platoniciene sau plotiniene, nu prin relaţia erotică dintre maestru şi discipol, ci în facultăţi, în relaţia catedră–studenţi. Evident, dintre cei care predau, majoritatea este căsătorită! Clonarea a murit! Clonarea să trăiască!

Deconstrucţia şi reconstrucţia kantiană

Cu Immanuel Kant vedem încă o dată, şi poate cu ocayia raportării la una dintre cele mai fecunde minţi ale modernităţii, că idealul unei filosofiii este să înţeleagă, nu să acţioneze. Însă, cu filosoful din Konigsberg, “filosofia este o reflecţie asupra temeiurilor şi valorii ştiinţei”, fiind chemată să întreprindă o analiză a naturii şi condiţiilor ştiinţei. Este uimitor cum, îndepărtându-se de calea proprie ştiinţelor pozitive, parcurgând în sens invers drumul acestora, filosofia, prin funcţia ei critică, capătă în timpurile moderne o importanţă deosebită, atât în spaţiul german, cât şi cel englez şi francez, şi asta într-un secol al dezvoltării ştiinţelor şi pe fondul deteologizării discursului asupra naturii.
Fiind critică (împotriva oricărui demers de tip dogmatic), filosofia kantiană poate fi considerată, în contextul propriu, una din şirul de contestări pe care le-a primit tradiţia metafizică europeană, şir în care ocupă locul Kierkegaard (împotriva idealismului german postkantian, dar născut ca reacţie la limitele sistemului criticist), Nietzsche, cel care pune sub semnul întrebării întreaga metafizică dezvoltată în grilă creştină şi deconstruită de fenomenologia lui Heidegger.
Starea metafizicii timpului său este înfăţişată de Kant chiar din primele pagini ale Criticii raţiunii pure, unde filosoful arată că cea care fusese cândva, cu Aristotel şi tradiţia scolastică, regina tuturor ştiinţelor, a ajuns să fie doar arenă a certurilor demnă de tot dispreţul. În acest context, în care chiar ştiinţe precum matematica şi fizica erau considerate decadente, Immanuel Kant circumscrie funcţia unei critici, care, după cum însuşi afirmă, reprezintă, împreună cu indiferenţa şi îndoiala, “dovezi ale unei gândiri temeinice”. Raţiunea este chemată “să ia din nou asupra ei cea mai dificilă dintre toate sarcinile, adică pe cea a cunoaşterii de sine şi să instituie un tribunal care s-o garanteze în pretenţiile ei legitime, dar care să poată respinge toate uzurpările neîntemeiate nu prin hotărâri arbitrare, ci după legile ei interne şi imuabile, iar acest tribunal nu este altul decât Critica raţiunii pure însăşi”. Demersul preliminar al criticii ar trebui, în opinia lui Kant, să deschidă metafizicii drumul sigur al unei ştiinţe, drum care, până acum, nu a fost decât dibuire între concepte. Că numai raţiunea poate întemeia metafizica pe înţelegere şi convingere, nu pe persuasiune înşelătoare, Kant întăreşte în Prolegomene. Fără critică, metafizica nu e decât “ştiinţă aparentă, veche şi sofisticată”. Critica se înfăţişează asemenea unui mathesis universalis, a unie tehnici mistice de pe urma practicării căreia poate fi asigurată raţiunii calea către construirea unei metafizici ştiinţifice. Kant nu a mai dat această metafizică, însă el este cel dintâi care afirmă că “vremea decăderii oricărei metafizici dogmatice a sosit”. Nu era şi vremea renaşterii ei, dar ce anume era de făcut, Kant a arătat: să se demonstreze posibilitatea judecăţilor sintetice a priori.

Interpretarea metafizicii kantiene

Întemeind critica raţiunii, Kant nu a dat o metafizică… Însă, odată cu el, metafizica este redefinită drept ştiinţa limitelor raţiunii omeneşti. La Kant, metafizica porneşte de la teoria cunoaşterii. În fapt, filosoful din Konigsberg aşează în locul metafizicii dogmatice care aspira spre transcendent o metafizică imanentă care are ca bază teoria cunoaşterii în care este impusă oprirea la fenomene. În aceste câteva teze aparţinând lui Petre Andrei (ţine cursul de Istoria filosofiei. Epoca kantiană începând cu anul 1921 la Iaşi) este anticipată perspectiva hermeneutică pe care o va da în anul 1929 Heidegger în lucrarea Kant şi problema Metafizicii.

Lucrul în sine

La ce este bun, în istoria metafizicii, lucrul în sine? Întrebarea ni se pare întemeiată, cu atât mai mult cu cât Critica lui Kant a suscitat foarte multe şi argumentate atacuri, precum şi foarte multe neînţelegeri (aşa cum este cazul filosofiei franceze, pe care-l vom şi ilustra), lucrul în sine fiind foarte repede uitat sau redefinit şi reinterpretat.
Aparent, lucrul în sine este pentru metafizică ceea ce a reprezentat posibilitatea clonării în genetică: nu aduce nimic nou în metafizică, dimpotrivă o subminează (doar interpretarea lui Heidegger să pună în lumină, pentru ontologie, pozitivitatea limitării câmpului fiinţei). Redefinirea lucrului în sine în afara filosofiei kantiene este echivalentă cu părăsirea lui.
În ceea ce priveşte metafizica până la Kant, lucrul în sine arată că aceasta şi-a stabilit scopuri mult prea înalte pentru posibilităţile ei. Din această perspectivă, lucrul în sine poate fi asimilat însăşi adevăratei filosofii, anume metafizica (cum însuşi Kant afirmă în Logica sa din 1800). Sarcinile ei trebuie redefinite, ea nu mai poate fi speculativă dogmatică, ci critică. În fapt, lucrul în sine kantian este mai bătrân decât Kant (aşa cum în lumea naturală, clonarea exista înaintea descoperirii posibilităţii tehnice de realizare a ei), el este Binele lui Platon, Unul neoplatonician, Dumnezeul creştin, apeironul lui Anaximandru, Ideea lui Hegel ş.a.m.d. Lucrul în sine este o clonă a filosofiei dogmatice, cea căreia Kant îi prescria sfârşitul, iar critica este “ingineria genetică” în urma căreia s-a obţinut această clonă.
Otto Liebmann (1840-1912) consideră că marea eroare a lui Imm. Kant este de fapt cea pe care însuşi filosoful o critică atunci când analizează filosofia de până la el şi pe care o numeşte dogmatică. Tot filosofiei dogmatice îi aparţine lucrul în sine, “un reziduu al metafizicii dogmatice, un neconcept care, potrivit lui Liebmann, impurifică critica raţiunii efectuată de Kant” . Potrivit unui alt comentator al lui Kant, Frierdrich Albert Lange (1828-1875), lucrul în sine kantian este doar un concept-limită cu o semnificaţie negativă. El este un reziduu obiectiv (Lange) care poate fi interpretat ca regularitate a fenomenelor, deci ca lege – unicul caracter al realităţii în sine (Helmholtz şi alţi neokantieni).

Ezitările franceze şi programul german în interpretarea filosofiei kantiene

Filosofia germană dezbate şi interpretează intens filosofia kantiană (Karl Leonhard Reinhold, Ernst Gottlob Schultze, Salomon Maimon, Jacob Sigismund Beck, Johann Georg Hamann, Johann Gottfried Herder, Heinrich-Friedrich Jacobi, Eduard Zeller, Kuno Ficher, Herman Helmholtz şi lista ar putea continua), criticismul kantian fiind în centrul dezbaterilor filosofice şi ştiinţifice. Înteresant este, însă, cazul filosofiei franceze care, deşi îl receptează pe Kant de foarte devreme, dă dovadă pe alocuri de ezitări şi chiar de diletantism în înţelegerea gândirii gânditorului din Konigsberg.
Într-un studiu publicat în Revue de metaphysique et de morale în anul 1924, Leon Brunschvicg rezumă interpretările din ultimul secol asupra filosofiei kantiene, evocând afirmaţia lui Jules Lachelier: “En France, pendant cinquante ans, on a refut Kant et on ne le comprenait pas; depuis cinquante ans, on l’admire, on ne le comprend pas davantage”.
Prima ezitare sau, mai degrabă, întârziere trebuie identificată în faptul că abia în anul 1835 va fi tradusă în limba franceză Critica raţiunii pure. Istoria receptării operei kantiene în Franţa este împărţită de anul 1835 în două.
În anul 1926 apărea la Paris cartea lui M Vallois, La formation de l’influence kantienne en France (a 8-a ediţie), în care autorul îşi propune să adune primele interpretări franceze, înainte de anul 1835. Francezii iau contact cu “revoluţia filosofică petrecută în Germania” prin filosofia kantiană, citind Memoriile Academiei din Berlin publicate în limba franceză. Idealismul transcendental găseşte în Franţa spirite dispuse să-l ia în considerare. Între scrierile menţionate de Vallois se numără Scrisorile abatelui Gregoire de Muller şi Blessig, care se declară în favoarea fundamentării morale a religiei, Traducerile lui Philippe Tranchant de Laverne despre teoria kantiană a religiei, precum şi o scrisoare aparţinând tot acestuia adresată lui Ch. Villiers. La sfârşitul secolului 18, un Magazin enciclopedic publica o serie de articole referitoare la kantianism, unele dintre ele chiar severe, precum cel semnat de Mounier în legătură cu universalitatea maximelor morale. În tot cazul, toţi cei care s-au ocupat de Kant până la V. Cousin au fost foarte puţin influenţaţi de filosofia acestuia. Printre aceştia, Ch. Villiers va publica în 1801, la Metz, Philosophie de Kant pe care doar Mme de Stal a apreciat-o. În opinia lui Villiers, gândirea kantiană reprezintă reacţia fericită împotriva senzualismului, frivolităţii spiritului francez şi filosofismelor de tot felul, doar ea fundamentând empirismul raţional şi conferind o bază solidă ştiinţelor experimentale. Am insistat asupra numelui lui Ch. Villiers deoarece reacţiile la cartea despre Kant sunt simptomatice pentru ezitările mediului francez în receptarea filosofiei germane, în general, şi kantiene, în special: cartea este bine primită în Germania (cu excepţia lui Schelling), dar foarte puţin apreciată în Franţa.
Cel care îi va iniţia pe francezi în Critica lui Kant şi va fi considerat ca atare de către Academia de ştiinţe morale şi politice este Kinker (1764-1845) care scrie Exposition de la critique de la Raison pure.
Mme de Stal crede că Imm. Kant a eliberat spiritul de materialism şi intelectualism, însă. În opinia lui M Vallois, Mme de Stal a orientat kantianismul către un spiritualism dualist. Maine de Biran şi A.-M. Ampre îl studiază pe Kant “din simpatie” şi pentru a-şi exercita gândirea, dar reproşându-i  (Biran) că nu acordă inteligenţei mai multă spontaneitate activă în formarea ideilor. Alţi cititori ai lui Kant îi reproşează pretinsul ineism al ideilor şi maniera a priori de cercetare (Portalis, 1820) sau, încercând să-i critice pe predecesori, o fac neclar şi cu lipsuri (Schn, 1831).
V Cousin, deşi, în manieră eclectică, este primul care atacă la temelie kantianismul. El crede că raţionalismul kantian nu s-a putut elibera câtuşi de puţin de senzualism, de aici contradicţiile esenţiale. “La reflexion, loin de pouvoir douter des evidences spontanes, ne fait que les remarquer distinctement”. Pentru Cousin, Kant este subiectivist, interpretare pe care M. Vallois o critică. Totuşi, V. Cousin este cel care a determinat o mişcare care a dat la iveală traducerile lui Barni şi Tissot, precum şi multe discuţii care au făcut cunoscut kantianismul în Franţa.

În jurul anului 1870 are loc reacţia noii direcţii în receptarea filosofiei kantiene, numită neokantianism, care s-a aşezat sub semnul întoarcerii la textele kantiene, fiind orientată împotriva materialismului.
Îndeobşte acceptăm că filosofia germană postkantiană este o reacţie la faptul că subiectul nu poate cunoaşte realitatea în sine şi este limitat la lumea fenomenală. Marile sisteme idealiste încearcă să spargă limitele epistemologice pe care le aşezase Kant între cunoaşterea fenomenală şi lucrul în sine.
În anul 1876 apărea la Berlin cartea lui Fr. Harms, Die Philosophie seit Kant, ca al doilea volum din seria de filosofie a Bibliotecii pentru Ştiinţe şi Literatură. Cartea este importantă pentru faptul că încearcă, împotriva acestei interpretări de şcoală, să identifice un sens al dezvoltării filosofiei germane după Kant, pe care-l formulează chiar în prefaţă: “Fundamentarea şi dezvoltarea unei concepţii morale şi istorice despre univers, în acord şi complementară concepţiei fizice care, în filosofia anterioară kantianismului, degenerase în naturalism: aceasta este esenţa filosofiei germane după Kant”. Demersul lui Harms nu este unul propriu-zis istoric, în care doar să expună sistematic evoluţia gândirii germane, ci propune o interpretare istorie postkantiene pe care o sistematizează în câteva etape: 1. Începuturile (Lessing, Herder, Jacobi); 2. Fundamentul (Kant); 3. Dezvoltarea (idealismul etic al lui Fichte, idealismul fizic al lui Schelling, idealismul logic al lui Hegel); 4. Limitarea sau etapa antiidealistă (Schleiermacher, Herbart, Schopenhauer). Cu toate limitările de analiză şi expunere, cartea ni se pare importantă pentru programul hermeneutic pe care încearcă să-l identifice în evoluţia filosofiei germane. Harms este dispus să ignore Critica Raţiunii pure şi tezele din ea, deci este dispus să ignore interpretarea gnoseologică a kantianismului. Pentru el, “Critica Raţiunii pure nu este decât începutul a ceea ce-şi propune Kant. Critica raţiunii practice este adevăratul scop al filosofiei sale, iar Kant nu face critica cunoaşterii omeneşti decât pentru a dovedi că raţiunea este neputincioasă şi pentru a demonstra marile adevăruri ale ordinii metafizice şi morale: Dumnezeu, libertatea şi nemurirea sufletului. Doar Raţiunea practică poate aşeza aceste adevăruri pe o bază stabilă. Această bază este legea morală care se adresează voinţei, nu înţelegerii”.
În virtutea acestei interpretări, dintre urmaşii lui Kant cel mai important este Fichte care dezvoltă idealismul moral, sistem prin care este repusă libertatea şi sinele. Harms recunoaşte că celelelalte două idealisme (al lui Schelling şi Hegel) nu pot fi coroborate cu această interpretare însă nu sunt considerate mai puţin necesare în dezvoltarea filosofiei germane.
Lange credea că adevăratul Kant este cel din Critica Raţiunii pure şi stabilea că valorile morale fac parte tot din lumea fenomenală. Harms, dimpotrivă, găseşte că Raţiunea practică este scopul criticii kantiene şi aşează valorile în ordinea metafizică. Astfel, pentru cel din urmă “lucrul în sine” pierde din consistenţa semantică, odată ce kantianismul este înţeles în cheie moralizantă, iar pentru cel dintâi este un concept limită care, în cel mai bun caz, poate descrie caractreul de regularitate al realităţii obiective. Oricum ar fi, Kant este trădat în ambele cazuri, iar “lucrul în sine” îşi dovedeşte inutilitatea metafizică.
Tot în a doua jumătate a secolului al 19-lea apărea în Franţa cartea lui Charles Renouvier, Critique de la doctrine de Kant. Despre Renouvier, Ravaisson scria în 1885 că este cel care continuă opera celebrului autor al Criticii Raţiunii pure. Considerat fondatorul criticismului începutului de secol 20, Renouvier analizează, pe de o parte, în cartea sa modul în care gândirea modernă îi este datoare lui Kant şi, pe de altă parte, pune în relief contradicţiile şi ezitările kantiene din Critica Raţiunii pure. Aceste contradicţii provin la Kant din două surse. Prima constă în afirmarea constantă în opera lui Kant a ideii necondiţionatului, iar a doua în afirmarea necesităţii caracterului cert şi apodictic al filosofiei, care, altfel, dacă nu l-ar deţine, ea n-ar trebui să existe. Kantianismul îi apare lui Renouvier esenţialmente echivoc, iar Kant pare a fi fost sedus de trei absoluturi. Mai întâi, acordă fenomenelor caracter iluzoriu iar noumenul nu este decât o idee negativă. Apoi, afirmă necesitatea existeţei necondiţionatului, iar totalitatea condiţiilor este impusă ca “dată” pentru întreg exerciţiul judecăţii. În schimb, el arată rolul ideilor transcendentale doar pentru a face mai vizibil orgoliul întrebuinţării transcendente a raţiunii. În sfârşit, el “pune” noumenul moral, necondiţionatul datoriei, alături de condiţia conform căreia credinţa religioasă nu are nici o valoare teoretică.
Astfel, după Renouvier, este imposibil să discermen dacă filosofia lui Kant este un empirism radical, în care noumenul, necondiţionatul şi postulatele morale nu ar fi decât principii directoare, condiţii iluzorii ale întrebuinţării judecăţii sau acţiunii practice; sau, la fel de bine, un iluzionism universal întemeiat pe negarea timpului şi pe unitatea absolută a unui necondiţionat incognoscibil (în manieră eleată). În 1877 apărea în Revue Philosophique de la Frace et de l’etranger, extinsul studiu al lui Beurier, M. Renouvier et le criticisme francais unde este recunoscut faptul că, în afara lui Renouvier care a “reluat, corectat, dezvoltat şi, până la un anumit punct, reînnoit” cu o rară putere spirituală, filosofia franceză încă ignoră criticismul kantian. Kant era încă puţin cunoscut şi puţin studiat în Franţa. 
Constantin Rădulescu Motru realiza, în anul 1913, o interpretare a filosofiei kantiene din perspectiva integrării acesteia în contextul contemporan (de atunci) al ştiinţei. Motru observa că la originea ştiinţei stă actul psihologic al abstracţiunii, însă indeterminarea exactă a aceatui adevăr poate duce la două tipuri de exagerări. Pe de o parte, este vorba despre filosofia romantică care i-a succedat lui Kant şi care afirmă, pornind de la principiul originii ştiinţei, că orice afirmaţie individuală poate fi transformată în ştiinţă. Exagerarea, în acest caz, observă Motru, este aceea că adevărul ştiinţific nu ar fi altceva decât o convenţie. De cealaltă parte, era vizată orientarea raţionalistă reprezentată de adoratorii fanatici ai ştiinţei, considerată cea mai mare bogăţie a sufletului omenesc, tot ce se găseşte în suflet se derulează conform logicii ştiinţifice iar adevărul ar fi activitatea tip în care este exprimată întreaga gândire umană. Ambele aceste exagerări au ca punct de plecare, pe de o parte, falsificarea filosofiei kantiene, dar, pe de altă parte, ele se datorează în mare măsură, însăşi acestei filosofii.
Kantianismul apărea ca încercare de păşire a două curente de gândire diferite, cel al filosofiei asociaţioniste engleze (Locke, Berkeley, Hume) şi cel al filosofiei raţionaliste reprezentate de Descartes, Spinoza şi Leibniz. Motru arată că prima exagerare constă în înţelegerea adevărului ştiinţific drept rezultat al asocierii stărilor noastre de conştiinţă şi găseşte că acest concept al adevărului aparţine filosofiei engleze a secolelor 17 şi 18, conform căreia realitatea lumii constă în reprezentări ale conştiinţei (Locke şi Berkeley) iar legea cauzalităţii apare ca obişnuinţă a spiritului de a asocia anumite reprezentări într-o ordine anume a succesiunilor. Kant accentuează această distanţă dintre reprezentările conştiinţei şi o lume exterioară şi, odată cu aceasta, înţelegerea devărului ca fiind independent de realitatea unei astfel de lumi. Apoi, conform curentului raţionalist adorator al ştiinţei, logica spiritului nu este decât o oglindă a realităţii şi creatoare a realităţii înseşi, acesta fiind şi punctul de vedere kantian conform căruia formele a priori sunt deduse din sistematizarea ştiinţelor exacte şi sunt garante ale ştiinţificităţii.
Opinia lui Motru este că, deşi criticismul kantian a dorit să elimine exagerările în genul curentelor precedente, sinteza kantiană nu a putut împiedica nici panpsihologismul (romantic), nici panlogismul (raţionalist). “Sinteza adusă de Kant nu şi-a atins scopul”, iar unul din răspunsurile privind cauzele acestui eşec avea să fie dat de neokantieni, aceştia presupunând că adevărata cauză constă în faptul că filosofia lui Kant nu a fost înţeleasă cum trebuie.
Împotriva tuturor exagerărilor, ei nu au decât un singur remediu, o singură chemare. În fapt, cred, în chemarea neokantiană “să ne întoarcem la Kant! Să-l înţelegem mai bine pe Kant” putem simţi aceeaşi ezitare. Strigătul neokantian se auzea, atunci când scria Motru, de aproape cincizeci de ani, prin studiile lui Otto Liebmann, Fr.-A Lange, Hermann Cohen, A Riehl şi alţii, iar Motru simţea că această deviză începea să obosească. El constata că, fie şi după atâta timp, exagerările continuau să existe şi presupunea că adevărata cauză nu stă în greşita înţelegere a filosofiei kantiene, ci tocmai în insuficienţa acestei filosofii.
Poate abia odată cu interpretarea dată de M. Heidegger în Kant şi problema metafizicii (1929), filosofia kantiană re-devenea interesantă din perspectivă metafizică. Constantin Noica recunoaşte că “o interpretare ca a lui Heidegger, deşi sever criticată de marii exegeţi kantieni ai timpului, poate să ne pară astăzi mai grăitoare, cu toate lipsurile ei”. Dacă punem preţ pe cuvântul lui Kant conform căruia metafizica este adevărata filosofie, filosofia unică (de găsit în Logica sa din 1800), atunci interpretarea lui Heidegger este întemeiată. Însă interpretarea lui Heidegger se face din altă perspectivă decât cea tradiţională în care, de altfel, era luat şi sensul metafizicii aşa cum o înţelegea Kant. Heidegger centrează metafizica pe ontologie (numită şi metafizică generală). Noica va remarca în articolul său că interpretarea lui Heidegger este dominată de distincţia între transcendent şi transcendental şi că metafizica lui Kant, înţeleasă ca ontologie (metafizică generală sau, cum însuşi Kant o numeşte, “filosofie transcendentală”) este de găsit în în transcendental, nu în trancendent.
Transcendentalul face cu putinţă realul, iar regresiunea în el ca spre temeiurile care fac posibilă fiinţa este numită de Heidegger ontologie fundamentală. Aici, întrebarea cum e cu putinţă ce este este mutată din contextul ei epistemologic (exprimat la Kant în forma „cum sunt cu putinţă judecăţile sintetice a priori”) în context ontologic.
Cea mai importantă învăţătură a interpretării date de Heidegger criticismului kantian este aceea că „Fenomenele sunt existentul însuşi”. Indirect, Heidegger atenţionează asupra interpretărilor în care lui Kant i se atribuie, în mod greşit, subiectivismul, relativismul sau iluzionismul ori, mai grav, scepticismul gnoseologic. Lecţia lui Kant este alta, mult mai simplă şi mai directă: filosofia lui încearcă să întemeieze mai bine lumea reală, lumea aşa cum se înfăţişează ea pentru noi.
Poate că în orice reluare a drumului gândirii lui Kant, ar trebui uitat „lucrul în sine”. Dar, la fel de just este că fără „lucrul în sine”, abia acum, lumea pentru noi ar fi doar aparenţă a formelor apriorice.

Bibliografie

Ion Petrovici, Douăsprezece prelegeri universitare despre Immanuel Kant, Editura Agora, Iaşi, 1994
Imm. Kant, Critica raţiunii pure, Editura IRI, Bucureşti, 1994
Imm. Kant, Prolegomene, Editura ştiinţifică şi enciclopedică, Bucureşti, 1987
Christos Yannaras, Heidegger şi Areopagitul, Editura Anastasia, 1996

Petre Andrei, Prelegeri de istoria filosofiei de la Kant la Schopenhauer, Editura Polirom, Iaşi, 1997
Octavian Nistor, Immanuel Kant între empirism şi criticism, în Filosofie neokantiană în texte, Editura ştiinţifică, Bucureşti, 1993
Leon Brunschvicg, L’idee critique et le systeme kantien, în “Revue de metaphysique et de morale” (RMM), an 31 (1924), nr. 2
Archives de philosophie, Paris, Beauchesne, 1926, vol. 3, caiet 3
Revue philosophique de la France et de l’etranger (RphF), Paris, Bailliere, 1877, an 2, nr. 1-6; 3
Beurier, M. Renouvier et le criticisme francais, în Revue Philosophique de la Frace et de l’etranger, 1877, 6 gasc, anne 2, tome III
Constantin Rădulescu Motru, La conscience transcendentale. La critique de la philosopfie kantienne publicat în RMM, an. 21 (1913), nr. 6
C. Noica, Kant şi metafizica, după interpretarea lui Heidegger, în “Immanuel Kant. 200 de ani de la apariţia Criticii Raţiunii pure”, Editura Academiei, Bucureşti, 1982, pp. 141-152