Asist.univ.drd. MIHAI ANDRONE
Departamentul pentru Pregătirea Personalului Didactic
Universitatea Dunărea de Jos
Galaţi

CONCEPŢIA LUI PLATON DESPRE ARTĂ
PLATO’S CONCEPTION ABOUT ART

Abstract

Platon considers that the art cannot capture everything beyond the sensitive experiences. The real artist, the creator of the intellectual beauty is God: the nature of the divine makes its representation impossible. 

Platon investeşte aproape totul în Ideea Binelui: Binele este originea cunoaşterii şi a adevărului, pe care le şi depăşeşte „prin frumuseţe”1. Binele este rădăcina existenţială a tuturor lucrurilor, ce se sustrage oricărei determinări fiinţiale, cât timp el transcende fiinţa „prin vârstă, rang şi putere”2. Cu alte cuvinte, va preciza Alain Besançon3, neputând fi definit, Binele scapă oricărei reprezentări formale: el poate fi doar indicat prin intermediul limbajului metaforic (cf. Republica, 518 c, Sofistul4, 248 e). 
Binele este strălucitor, adică nu se oferă cu uşurinţă cunoaşterii umane. El este „anevoie de văzut”5, chiar mai mult, omul trupesc impur nu are acces la sinele realităţii. Ideea Binelui este supremă, transcendentă, ea este asociată divinului: oamenii, în marea lor majoritate, nu pot contempla spiritual „condiţia divină a lucrurilor”6, ci se numără printre prizonierii din peşteră care nu au putinţa de a privi direct „spre lumină”7. 
Pentru Platon, Ideea este un Zeu, Zeul este o idee, divinitatea; după cum fiecare obiect sensibil este copia imperfectă a unei idei paradigmatice, tot la fel şi lumea, în ansamblul ei, este imaginea divinităţii inteligibile. Demiurgul alcătuitor al universului – bun şi lipsit de invidie – „a vrut ca totul să fie cât mai asemănător, cu sine”8, ca toate să fie bune şi perfecte: din acest motiv el a transformat lumea într-o „fiinţă însufleţită şi raţională”9. 
Universul a devenit „o vietate vizibilă – un zeu perceptibil”10. Universul nu se identifică, totuşi, cu zeul, după cum imaginea (copia) „nu egalează modelul”11. Imaginea artistică nici nu are de ce să se identifice cu modelul ei, pentru că altfel nu ar mai fi imagine, ci chiar lucrul pe care îl imită. „Oare ar mai fi două lucruri deosebite, de pildă Cratylos şi imaginea lui Cratylos, dacă vreunul dintre zei ar reproduce nu numai culoarea şi înfăţişarea ta, aşa ca pictorii, ci le-ar reda întocmai şi pe toate cele lăuntrice, cu aceeaşi moliciune şi căldură, punând totodată mişcarea, principiul vital şi cugetul, aşa cum se află ele în fiinţa ta; într-un cuvânt, dacă, pornind de la trăsăturile tale toate, ar aşeza lângă tine altele aidoma lor? Să fie oare atunci Cratylos şi imaginea lui Cratylos, sau să fie doi Cratylos?”12 
Imitaţia este o artă a producerii, iar această artă se divide într-o parte divină şi într-una omenească. Lucrurile naturale sunt rodul artei divine, pe când cele întocmite din ele de om sunt rezultatul artei umane. Creaţia omenească este diferită de creaţia divină. Pe când creaţia divină este producătoare de lucruri în sine, cea umană poate fi lesne numită creatoare de imagini13. Zeul creează obiectul natural şi imaginea corespunzătoare lui: meşteşugul uman este o creaţie de lucruri materiale precum şi de imagini sau reproduceri artistice ale celor dintâi14. 
„Printre cei ce imită, unii săvârşesc aceasta ştiind bine ce imită , alţii în neştiinţă de cauză”15. Sofistul este un imitator al înţeleptului, un creator de plăsmuiri: se pare că sofistul se bucură de aceeaşi „trecere” înaintea lui Platon ca şi artistul. 
Imitaţia este o joacă artistică plăcută16, artistul oferă tinerilor „necopţi la minte” înşelătoare echivalenţe ale realităţii, echivalenţe lipsite de autenticitate, de adevăr. El este un amăgitor, ca şi sofistul, imitaţia însăşi este amăgeală (cf. 235 a). E adevărat că mimetica se divide în două părţi, prima fiind „meşteşugul redării întocmai”17 (235 d). Dar nu toţi artiştii îmbrăţişează acest meşteşug: aceştia din urmă abandonează adevărul şi slujesc aparenţei. 
Platon condamnă arta poetică imitativă şi îl condamnă şi pe Homer18. În cartea a X-a din Republica Platon readuce în discuţie statutul artei în contextul metafizicii ideilor19: există câte o Idee unică pentru fiecare lucru din jur care primeşte „acelaşi nume”. Meşterul unui obiect, al unui pat de exemplu, priveşte către Idee în timp ce-şi întocmeşte lucrarea, căci nici un muncitor „nu produce Ideea însăşi”. Dar mai există un lucrător – şi aici simţim ironia fină a lui Platon – în stare „să facă nu doar toate mobilele, ci şi toate plantele […] şi […] animalele, ca şi pe sine, […] cerul, pământul, zeii şi toate cele din cer, ca şi cele de la Hades”, cu ajutorul unei oglinzi mânuite corespunzător, purtate „pretutindeni”. Pictorul este un astfel de mânuitor de oglindă: el meştereşte obiecte aparente, lucruri lipsite de realitate. El face un pat, dar nu în acelaşi fel ca şi dulgherul: pictorul „nu ar putea produce realul, ci ceva asemănător cu el, dar care nu este realul”. 
Există trei feluri de paturi, ne comunică Platon: „patul din firea lucrurilor”, făcut de zeu, apoi patul confecţionat de dulgher, şi ultimul, cel alcătuit de pictor. Zeul a produs un singur pat, adevăratul Pat, model pentru patul tâmplarului. Pictorul imită patul tâmplarului, nu în felul în care el este, ci în felul în care el pare: lucrarea de artă nu este o imitaţie a adevărului, ci o imitaţie a unei iluzii. Imitaţia se află „departe de adevăr”, artistul este un amăgitor şi un ignorant20, asemenea sofistului. El nu cunoaşte ceea ce imită, el este un magician, un scamator: culoarea înşală ochiul, produsul ei este o născocire îndepărtată de idealul proporţiilor. Omul a primit în dar de la zei sentimentul măsurii şi al armoniei21. 
Adevăratul artist, creatorul frumuseţii intelectuale este demiurgul şi nu omul, „prizonier al lumii sensibile”22. Omul nu-l poate imita pe divinul artist făuritor al universului. „Valoarea simulacrelor (eidolon) pe care le produce arta se limitează la a-i provoca spectatorului o dorinţă de a surprinde frumuseţea, care însă nu e sensibilă, ci inteligibilă. Şi când urmăm acest drum, formele sensibile se şterg”23. 
Privim umbrele şi credem că vedem realitatea24, suntem locuitori ai „hăului mării” şi ne închipuim că suprafaţa apei ne este cer25. „Dar sufletul nu poate să vadă acest spectacol [al adevărului], în ruptură totală cu toate reprezentările sale, cu întreaga sa imaginaţie, decât prin purificarea şi eliberarea corpului”26. 
Adevărul fiinţei nu este accesibil decât sufletului „desăvârşit şi bine înaripat”, spune Platon27. Carele zeilor străbat sprinten regiunile supracereşti, întrucât ele sunt „bine cumpănite şi lesne de condus”, pe când sufletele oamenilor urcă anevoie, deoarece unul dintre bidivii este „rău şi de neam prost”. 
Numai sufletul are acces la condiţia divină a lucrurilor, ne încredinţează Platon. Cugetul zeiesc, hrănindu-se cu inteligenţă pură, contemplă fiinţa însăşi, Adevărul, Dreptatea, Înţelepciunea, Ştiinţa. Această regiune a celor de sus nu poate fi zugrăvită în cuvinte, deoarece fiinţa nu are formă şi nici culoare: ea este sursa unei bucurii intelectuale şi nu a unei plăceri senzoriale sau de ordin artistic. Frumuseţea autentică transcende datele simţurilor (şi penelul artistului). „Frumuseţea este divinul însuşi, pe care sufletul […] l-a contemplat odinioară, înaintea vieţii sale terestre, şi de care îşi aminteşte vag”28. 
De aici s-ar desprinde două concluzii mai importante. În primul rând, natura divinului face imposibilă imaginea lui29. Platon nu vede cum lucrurile materiale ar putea (sur)prinde esenţa lucrurilor spirituale, cum culoarea ar putea materializa Formele transparente pentru duh. În al doilea rând, iconoclasmul lui Platon nu are repere biblice: prin urmare, nu ar fi indicat să-i aşezăm pe Platon şi pe marii reformatori religioşi din secolul al XVI-lea pe linia unei filiaţii directe. 

NOTE

1 Republica, 509 a, în Platon, Opere, V, trad. rom. de Andrei Cornea, Bucureşti, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1986. 
2 Ibid., 509 b. 
3.Alain Besançon, Imaginea interzisă. Istoria intelectuală a iconoclasmului de la Platon la Kandinsky, trad. rom. de Mona Antohi, Bucureşti, Humanitas, 1996, p. 33. 
4 În Platon, Opere, VI, trad. rom. de. Constantin Noica, Bucureşti, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1989. Platon vorbeşte de măreaţa strălucire a „ceea ce fiinţează în chip desăvârşit”. 
5 Republica, 517 c, ed. cit.: Ideea Binelui este „cunoaşterea supremă” (505 a), ideea prin care toate lucrurile existente au valoare sau preţ. 
6 Sofistul, 254 a-b, ed. cit. 
7 Republica,514 a, ed. cit. 
8 Timaios, 29 e, în Platon, Opere, VII, trad. rom. de Cătălin Partenie, Bucureşti, Ed. Ştiinţifică, 1993. 
9 Ibid., 30 c. 
10 Ibid., 92 c. 
11 Alain Besançon, op.cit.,p. 35. 
12 Cratylos, 432 b-c, în Platon, Opere, III, trad. rom. de Simina Noica, Bucureşti, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1978. 
13 Cf. Sofistul, 265-266, ed. cit. 
14 „Dar ce-i cu meşteşugul nostru? Nu vom spune noi, oare că, pe de o parte facem casa însăşi, prin arta constructorului, în timp ce, prin arta picturii facem o alta, un fel de vis omenesc închipuit pentru cei treji?” (ibid., 266 c)
15 Ibid., 267 b. 
16 Cf. ibid., 234 b. 
17 „Acesta are loc mai ales atunci când cineva execută imitaţia potrivit proporţiilor modelului, în lungime, lăţime şi adâncime, adăugând culorile corespunzătoare fiecărui lucru” (ibid., 235 d-e). 
18 Republica, 595, ed. cit. 
19 Cf. Alain Besançon, op. cit., p. 39. 
20 „Departe de adevăr se află, deci, imitaţia, şi, pe cât se pare, de aceea le produce ea pe toate, fiindcă surprinde puţin din fiece lucru şi acest puţin este o iluzie. De exemplu, pictorul […] ne va picta un cizmar, un dulgher, pe ceilalţi meşteri, fără să aibă habar de vreuna din meseriile acestea. Şi totuşi pe copii şi pe oamenii fără minte i-ar putea înşela dacă ar fi un bun pictor – după ce ar picta un dulgher şi li l-ar arăta de la distanţă, dându-le impresia că acolo ar fi un dulgher adevărat” (Republica, 598 b-c, ed. cit.). 
Aristotel reabilitează arta ca mimesis: ea nu trebuie să reproducă realitatea, ci să o depăşească (cf. Poetica, 1461 b, în vol. Arte poetice. Antichitatea, trad. rom. de D. M. Pippidi, Bucureşti, Univers, 1970, p. 188), să-i suplinească imperfecţiunile, să o arate „cum trebuie să fie” (ibid., p. 186). 
21 Cf. Platon, Legile, II, trad. rom. de E. Bezdechi, Bucureşti, IRI, 1995, p. 69. 
22 Alain Besançon, op. cit., p. 41. 
23 Ibid. 
24 Cf. Republica, 515, ed. cit. 

25 Cf. Platon, Phaidon, 109 c, trad. rom. de Petru Creţia, Bucureşti, Humanitas, 1994. 
26 Alain Besançon, op. cit., p. 41. Besançon îşi justifică afirmaţia pe baza dialogului Phaidros. 
27 Phaidros, 246 c, trad. rom. de Gabriel Liiceanu, Bucureşti, Humanitas, 1993. Cf., de asemenea, 246 şi urm. 
28 Alain Besançon, op. cit., p. 43. 
29 Cf. ibid.